100 
lateribus usqve ad marginem lateralem pectoris extensae. 
Tibiae saltem posticae triangulariter prismaticae, saepissime 
spinulosae. 
Denna familj, som innefattar de flesta af våra Cicadarier, 
utmärker sig genom en i allmänhet långsträckt, mer eller mindre 
tillplattad kropp. Hufvudet är i allmänhet bredt, ofta tillsammans” 
med ögonen det bredaste stället af kroppen.  Hjessan är mer 
eller mindre horisontal, dess framkant antingen skarpt afsatt 
eller utan gräns öfvergående i pannan. Pannan är rigtad framåt 
och nedåt, på sidorna tydligt begränsad, nästan alltid längre än 
bredden, mer eller mindre convex, stundom nästan blåsformigt 
uppdrifven, mot clypeus afsmalnande. Kinderna mot spetsen af- 
smalnande, omgifvande de nästan alltid af en intryckt linie be- 
gränsade tyglarna. Clypeus längre än bred, oftast tydligt afsatt 
från pannan. Rostrum är temligen kort, bestående af 3 eller 2 
tydliga leder. Punktögonen till antalet 2, vanligen tydliga, be- 
lägna antingen på hjessan eller pannan eller på gränsen mel- 
lan båda. Antennerna äro fästade i en mer eller mindre tyd- 
lig grop på kinderna emellan pannan och ögonen: basalleder- 
na äro korta och tjocka; borsten hårlik, stundom (hos de festa 
hannar af slägtet Idiocerus) med en liten plattformig utvidgning 
nära spetsen. Pronotum af olika form, baktill alltid saknande 
utsprång, merändels något convext. Scutellen liten, triangelfor- 
mig. Täckvingarna äro oftast af en lüderartad consistens; corium 
med 3 eller 4 längdnerver, som på olika sätt äro förbundna; 
clavus med tvenne enkla nerver, vanligen tydligt afsatt; mem- 
branen bestående af 3— 8 fält; ofta försedd med ett smalt hinn- 
aktigt membranbihang. Flygvingarna oftast utbildade, hinnakti- 
ga, försedda med tydliga nerver. Mellanhöfterna äro korta, bredt 
kägelformiga, vid basen närmade hvarandra; de bakre transver- 
sella, nående bróstets utkant. De främre tibierna oftast, de bakre 
alltid, trekantigt prismatiska, nästan alltid beväpnade med täta i 
rader ställda tornar. Bakkroppen är ofvan hvälfd, under platt 
eller urhålkad; hos hannen äro de egentliga abdominalsegmenten 
ofvan 7 och på undre sidan 6, hos honan kan man urskilja of- 
van 6, under 5 dylika. De såkallade genitalsegmenten hos hvart- 
dera könet visa ganska väsendtliga olikheter, som lemna goda 
kännetecken för närstående arters åtskiljande. Det sista genital- 
segmentet hos hannen är undertill försedt med tvenne parallelt 
löpande bakåt sträckta genitalskifvor, hvilka vanligtvis med hela 
inre kanten stöta mot hvarandra och vid basen oftast täckas 
af en bred genitalklaff, ofvantill är det sista segmentet baktill 
mer eller mindre djupt inskuret, bildande tvenne sidoflikar, emel- 
lan hvilka det korta analröret utmynnar. Hos honan kan man 
