98 



Dersom vi nu afveje den Sum af rorskjellislieder, som liver af de lo Former i 

 del Ydre frembyder, mod de Karakterer, der tilkomme de ovenfor af os erkjendte Arter 

 af Klumpfiske, da vil det blive imiiskjendeligt, at den li oj -ovale Form, med dens tykke, 

 stærkt kornede Finnerod saavel paa Gat- som Rygfinne, og med dens ringe Antal af kim 13 

 Straaler i Halefinnen, o. s. v., bestemt slutter sig til den egentlige Mola eller Ortkagoriscus 

 og ligesaa bestemt Ijerner sig fra i^an^a/Ma-Forboldene. Omvendt viser det sig lige saa 

 klart, at den pentagonale Form ved sine glatte, finthudede Finner, der lade os forfølge 

 Straalerne og disses Deling næsten lige ned til Kroppen, fremdeles med det store Antal 

 af mindst 19 Straaler i Halefinnen, netop det sanune Antal som lios Ranzania, bestemt 

 gjengiver Forholdene ved denne Slægt. — Denne Parallelisme imellem disse to Grupper 

 af smaa piggede Klumpfiske og vore to Hovedformer eller to Slægter af store Kliimpfiske 

 (Mola Cn\. og Ranzania Retz.l tilladeros ikke vel nogen anden Opfattelse end den, at enten 

 er der indenfor hver af disse to Slægter en lille pigget Dvergart, eller at det er kun 

 smaa Unger af disse to Slægter, vi hidtil have haft for os. 



Dette Sidsle, at de smaa piggede Molaer, hvilke man dengang almindeligen be- 

 tragtede som en særegen Slægt: Molacanthus, Sw., Fallasia, ^ ar do , Acaiithosoma, de Kay, 

 kun vare Unger af de bekjendte Molaer, var det, vi allerede i vor første Meddelelse anførte 

 som Resultat af vore da udførte Undersøgelser, om vi end ikke vovede at henføre dem til 

 bestemte Arter, men dette Skridt have vi forlængst ment at kunne gjøre fuldt ud. Vi 

 henføre nemlig de høj -ovale Pigmolaer som Unger ikke blot til den egentlige iioZa-Slægt, 

 men til Arten Mola rotunda, og de femkan le de mere langtornede Pigmolaer som Unger 

 til Ranzania-Slæ gien og navnlig til Ranzania truncata. Til Regriindelse af denne Sammen- 

 kjædning, idetmindste til bedre Forstaaelse af den, skulle vi nu her fremhæve følgende 

 Forhold, idet vi begynde med de i Videnskaben længst og bedst bekjendte Pigmolaer, de 

 b øj- ovale. 



Skjont det netop var den betydelige Forskjel i den ydre Form, det store Misfor- 

 hold nemlig imellem Længden og Højden, der lige saa meget som det besynderlige, paa 

 visse Steder optrædende Pig-Udstyr, gav disse Smaaformer det mest fremmedagtige Ud- 

 seende fra de egentlige Mo/a-Former, og som derfor har vu'ret til størst Anstød for den 

 Betrtagtning, at de kunde være Ungdomsformer til disse, saa er det dog just i disse For- 

 bold, vi nu maa søge Sammenkjædningen med de større A/o/a-Former, efterat nemlig Gangen 

 i disses Væxt, fra qvart- eller halvstore Individer til helt udvoxne , er bleven os bedre 

 bekjendt. I det Foregaaeude er det jo ved mange Exempler paavist, at de meget store 

 Individer have haft en større Længde. i Forhold til deres Hojde end de middelstore indi- 

 vider, saa at Højden for disse sidste altid udgjorde en større Brøkdel af Lamgden ; lige- 

 ledes, at af de middelstore Individer, hvilke vi i vor forrige Meddelelse paa Grund af den' 

 korte Form og af Tandudstyret inde i IMunden ikke havde vovet at forene med de meget 



