75 



augusti 1783 ora landtmäteriet i riket fick derför äfven i 

 afdelningen »om egodelningar och storskiften» inflyta en 

 bestämmelse om att »fiske bör under samfäldt nyttjande 

 förblifva». üti skiftesstadgarne af 1827 och 1866 har 

 emellertid derma i praktiskt hänseende helt riktiga bestäm- 

 melse ändrats, och det väl derför att den ansägs stä i 

 strid med det i verkligheten grundlagsenligt upphäfda stad- 

 gandet om skifte af fiskevatten i 17 kap. 1 § byggninga- 

 balken. 



I afseende pä oskift fiske i saltsjön har man att skilja 

 mellan det egentliga strandfisket med not eller annan red- 

 skap ä (eller med begagnande af) landgrundet och fisket 

 ä det förr s. k. »fria djupet», af hvilka det förra i regeln 

 anses medfölja stranden och utgör samfäld egendom blott 

 för det hemman, tili hvilket stranden hör, men det senare 

 ej sällan utgör en odelad samfällighet för mänga hemman, 

 ja ofta för en hei menighets jordegare (jfr bestämmelsen 

 i 1766 ärs allmänna stadga, kap. 2, § 6 om »allmännings- 

 fiskeri»). Gränsen mellan bäda torde vara vidtagandet af 

 det för vanlig segelled inomskärs för tillräckligt ansedda 

 djupet, d. v. s. 4 eller högst 5 meters ständigt djup ; men 

 tili strandfisket, hvilket säsom mer ekonomiskt betydande 

 tager företräde framför fisket ä djupet, räknas naturligen 

 äfven rätten att begagna djupet utanför landgrundet vid 

 notfiske eller fiske med frän stranden utsatt, faststäende, 

 ryssjeartad redskap. I Bohuslän, der strandfisket tidigare 

 an i gamla Sverige gjorts tili enskild egendom, hade re- 

 dan under medeltiden äfven smärre vikar eller s. k. kilar 

 allmänt nog synes det kommit att räknas för strandegar- 

 nes enskilda egendom (se Magnus lagabotarens landslag, 

 VII, 64). 



Den omständigheten att skifte af samfäldt fiskevatten 

 i saltsjön ej är tillätet, utgör naturligen intet hinder mot 

 att delegarne i sädant fiskevatten öfverenskomma om sättet 

 och ordningen för fiskerättens utöfning eller i vissa 



