88 



pade utländska lagarne hafva de fiskande i regeln med- 

 gifvits att, när de tili landslotts ätnjutande berättigade äro 

 flere och ingen ä deras vägnar är tillstädes, da platsen 

 lemnas, fä aflemna landslotten an tili hvilken af de der- 

 till berättigade, de fiskande för godt finna, an tili läns- 

 mannen i orten, hvilket senare handlingssätt torde vara 

 lämpligast för vara svenska förhällanden. 



Ett annat skäl, som talar för de här i ett särskildt 

 moment sammanförda bestämmelsernas behöflighet, är den 

 framtida utveckling, frägan om medgifvande af större frihet 

 vid strandfiskets utöfning emot erläggande af landslott sanno- 

 likt kommer att fä, när fiskerättsförhällandena i bohuslänska 

 skärgärden en gang vinna större klarhet, an de nu hafva. 



Den äldre lagstiftningens stadganden om ersättnings 

 eller uppskattnings bestämmande »efter mätismanna ordom» 

 har ersatts med den genom lag af den 28 Oktober 1887 

 skapade skiljemannainrättningen. 



§ 3 m. 7. 



Utlätanden öfver 1883 ärs förslag tili fiskeristadga 

 1884—1885, sid. 110, 115, 125—126; 1886, sid. 74. 



Momentet afser att tillmötesgä den af Malmöhus läns 

 landsting 1885 uttalade önskan om frihet för fiskarena att 

 idka agntägt ä strandegares landgrund, en önskan som 

 styrkes äfven deraf, att landgrundet (»Forstranden») i de 

 f. d. danska landskapen Skäne, Halland och Blekinge före 

 utfärdandet af allmänna stadgan för rikets fisken 1766 

 tillhörde kronan säsom ett regale, och att enskild rätt i 

 afseende pä fisket ä landgrundet fördenskull icke ännu 

 hunnit göra sig sä fullständigt gällande vid de skärgärd 

 saknande kusterna af Skäne och Halland, att medgifvande 

 af den ifrägasatta förmonen ät fiskarena kan anses inne- 

 bära en rättskränkning. Momentet innehäller för öfrigt 

 icke större utan tvärtom mycket mindre inskränkning i 

 strandeganderätten, an momenten 1 och 2; men torde 



