93 



emedan det icke öfverensstämmer med innehället i § 2, 

 och enär rätten i fräga icke bör i strid mot föreskrifterna 

 i 15 kap. jordabalken styrkas genom urminnes häfd, samt 

 annat bevismedel knappast gifves; sä älerstär väl endast 

 den utvägen att affatta stadgandet om det allmännas rätt 

 uti fiskevattnet i fräga pä ungefär samma satt, som skett 

 uti § 1 af förordningen den 30 december 1880 om allmän 

 farled. 



Momentet är för öfrigt sä affattadt, att det icke be- 

 höfver afse allt saltsjöfiske ä det »fria djupet», utan kan 

 rättigheten mycket väl vara begränsad tili blott fiske af 

 visst fiskslag eller fiske med viss redskap. Fängst af 

 ostron och andra bottnen vidfästade djur bör dock ej vara 

 tilläten enligt detta stadgande; ty fiskerättigheten i fräga 

 stracker sig icke tili vare sig vattnet eller hafsbottnen och 

 sälunda icke heller tili hvad den senare är vidfästadt. 

 Momentet afser under nu förhandenvarande förhällanden 

 i främsta rummet dels det en hvar tillkommande ström- 

 mingsfisket med sättgarn i Norrland, dels ock det ymniga 

 bohuslänska sillfisket med sättgarn, hvilket senare väl icke 

 bör räknas tili strandfisket och i afseende pä hvilket en 

 tilläggsbestämmelse, sädan som den ofvan vid slutet af 

 motiven tili § 3 m. 2 anförda, kan med an större skäl 

 an der ifrägasättas tili skydd för ostronfisket. 



§ 4 m. 3. 



Utkast tili författning om fiskerierna i Nordsjön 1847, 

 § 2. — Utlätanden öfver 1883 ärs förslag tili fiskeristadga 

 1884-1885, sid. 23, 24, 51, 165, 195,200,204,274,286; 

 1886, sid. 74, 76. 



Ehuru äfven för fisket vid rikets södra och östra ku- 

 ster en tydlig gräns för den af här ifrägavarande stadgan- 

 den oinskränkta enskilda fiskerättens upphörande och det 

 »fria djupets» vidtagande med hänsyn tili de icke strand- 

 egande fiskarena lämpligast torde kunna angifvas genom 



