113 



Da man hade bort vänta sig, att lagen faststält den 

 allmänna rätten ora kungsädra i vattendragen säsom regel 

 och lätit enskilde sedan med urminnes häfd, enligt 15 

 kap. £§ 1 och 3 jordabalken, eller andra ostridiga skäl 

 styrka sin rätt att tili större eller mindre del eller helt 

 och hallet stänga kungsädran; sä gjorde lagen i stallet 

 enskildes rätt att stänga vattendragen tili regel och den 

 allmänna rätten tili undantag, hvilka i strid mot bestäm- 

 melserna i samma kap. 1 § jordabalken borde styrkas 

 med urminnes häfd *). Att betrakta kungsädran säsom 

 en de enskilde Strandegarnes ömsesidiga servitutsrättighet 

 i vattendraget vid hvarandras stränder synes nemligen 

 vara ett allt för längsökt tolkningssätt för att kunna god- 

 kännas säsom lagstiftarens mening. 



I förslaget tili gällande förordning om jordegares rätt 

 öfver vattnet ä hans grund yttrar nya lagberedningen bland 

 annat följande: »Beträffande den s. k. större kungsädran 

 eller den kungsädra, som af älder varit, delar beredningen 

 senare vattenrättskomitens äsigt. Visserligen har i om- 

 tvistade fall ofta mött svärighet att afgöra, om i ett visst 

 vattendrag kungsädra af älder varit eller ej; men svärig- 

 heten att i detta hänseende äsfeadkomma utredning och 

 bevisning om sakförhällandet bör ej föranleda tili under- 

 kännande af de rättigheter, som för sin uppkomst och 

 fortvaro ej ega annan grund an hittills gällande bestäm- 

 melser om nämnda kungsädra. Att lemna dessa rättig- 

 heter tili spillo lärer lika litet komma i fräga som att i 

 allmänhet upphäfva den lagliga verkan af urminnes häfd, 

 der för att bevisningen för häfden är svär att ävägabringa. 

 Numera torde dock genom laga domar eller annorledes 

 vara i det öfvervägande antalet fall lagligen bestämdt, 

 huruvida dylik kungsädra finnes eller ej, och följaktligen 



*) Annorlunda handlade man i Finland, da man 1868 utfärdade ny 

 vattenrättsförordning (jernför kejserlig förordning angäende vattenledningar 

 och vattenverk den 23 mars 18(38, §§ 11 — 13). 



