158 



dagens gemensamma beslut. Säsom exempel pä sä be- 

 skaffade stadganden torde kunna anföras bestämmelserna 

 i 3, 4, 5, 6, 34 m. fl. §§, hvilka bestämmelser tydligen 

 äro af allmän lags natur. 



En ordningsstadga, hvilken säsom den föreslagna är 

 afsedd att reglera den verksamhet, som utöfvas af en tal- 

 rik näringsidkande befolkning, borde ega klar och redig 

 uppställning, sä att dess bestämmelser künde med lätthet 

 inhemtas, men ifrägavarande förslag synes sakna nöjaktig 

 reda, öfverskädlighet och tydlighet, hvilket mäste välla 

 betänkliga olägenheter för de personei\ för hvilka ord- 

 ningsstadgan är afsedd att i första rummet gälla. 



Ett annat fei. som vidläder förslaget, sedt ur syn- 

 punkten för en god lagstiftning, är, att preskriptiva och 

 prohibitiva bestämmelser äro blandade om hvarandra i 

 bisarrt virrvarr samt att i förslaget icke tages nödig hän- 

 syn tili om en öfverträdelse eller förseelse skett af uppsät 

 (dolus) eller vällande (culpa). Ja enligt förslaget kan en 

 ren casus föranleda samma straffpäföljd som en dolos 

 handling. 



I formelt afseende finner magistraten förslaget lida 

 jemväl af andra brister, an ofvan pävisats. Sä t. ex. heter 



det i 5 §: »den som söker hindra ett vadkast 



— genom att föra oljud böte intill 500 kro- 



nor.» Svärt är att inse huru ett vadkast kan hindras 

 genom oljud. Helt säkert erfordras annan ätgärd för att 

 sädant hinder skall uppstä. Visserligen bör ett vadlag 

 vara skyddadt i sin verksamhet, men derför sörjer ju 3 §. 



I " § läses: »Har ängbät, fartyg eller bat gjort skada 



ä reclskap straffes med böter intill 400 kro- 



nor.» Eiter ordalydelsen skulle saledes ängbäten, fartyget 

 eller bäten blifva objekt för den straffande verksamheten. 

 Sä har naturligtvis icke varit författarens mening, men ett 

 fei är det. att § icke säger, hvem som skall drabbas af 

 ansvar, ty tvifvel kan uppstä om i hvarje fall befälhafvaren 



