174 



det troligaste, ansäg den vara »arbete, som icke uppskof 

 täla kan», och derför befriade delegarne. 



§ 12 och flera andra gifva fiskeriintendenten makt 

 att utöfva ett obehöfligt förmynderskap öfver fiskare och 

 rättighet att blanda sig uti deras yrkes minsta detaljer. 



28 §. Bestämmelserna häri äro opraktiska och orätt- 

 visa: opraktiska, ty skulle ett vadlag qvarstanna sä länge 

 pä platsen, tills ersättningen hunne i vederbörlig ordning 

 bestämmas, künde härtill understundom ätgä flera dagar 

 och, i fall enighet om beloppet icke uppnäddes, mänader; 

 orättvisa och obilliga, emedan den skyldige, som t. ex. pä 

 mändag aflägsnade sig utan att betala eller sätta säkerhet 

 för skadeersättningen, vore skyldig pä tisdag eller senare 

 betala dubbelt. 



33 § läter fiskeriintendenten pä ett särdeles olämpligt 

 eller rättare omöjligt satt uppträda säsom ett slags polis- 

 domare. 



34 § lemnar inför rätta all makt i fräga om bestäm- 

 mande af skadeersättningar och andra godtgörelser i fiskeri- 

 intendentens händer — de tvä fiskare, han utser, kunna 

 vara af honom beroende etc. — och utesluter möjligheten 

 för parterna att enligt lag använda sädana ojäfviga värde- 

 ringsmän, som de sjelfve anse bäst kunna bedöma saken, 

 hvarförutan ingrepp i nämndemännens befogenhet sker. 



35 §. Meningen med föreskrifterna här är svärfatt- 

 lig. Da der talas om fängst, är väl tanken den, att verk- 

 ställighet skall ske ögonblickligen, men hvem skall vara 

 exekutor. Kanske fiskeritjenstemännen, sedan de först 

 varit domare? Efter det egendomen satts i takä händer, 

 hvad skall da ske? Antagligen, sä vida nägot förnuftigt 

 resultat skall uppnäs, utmätning af redskap, bat och 

 fängst. Men da kommer stadgan i kollision med 2 kap. 

 9 § strafflagen, som föreskrifver att för böter mä bland 

 annat icke i mät tagas, hvad den sakfällde »tili sin nä- 

 rings bedrifvande behöfver». — Lagstiftarne hafva användt 



