196 



väl rätteligen torde komma att straff as enligt 19 kap. 20 

 § samma lag. 



Stadgandet i 10 § 4 mom. är af beskaffenhet att 

 lätt föranleda tili olika begrepp om den fara, som kan 

 vara ä färcle. Det synes mig härdt, om fara synbarligen 

 är förestäende, att ej i tid fä rädda fängsten utan i stallet 

 afvakta den tidpunkt, da faran är inne. Bötesbeloppet 

 4,000 kronor är dock sä afskräckande, att man heldre 

 löper risken att förlora fängsten, an att blifva kanske 

 oskyldigt nog lagförd. 



Olofligt vadfiske inom vadstäng skulle enligt försla- 

 gets 16 § straff as med böter intill 4,000 kronor, men brot- 

 tet torde väl beläggas med straff enligt 20 kap. 3 och 18 

 §§ straff lagen. 



Vid nedskrifvandet af 17 § synes förslagsställaren 

 icke hafva uppmärksammat den strandegare enligt 3 § 2 

 mom. fiskeristadgan tillkommande rätt att sjelf bestämma 

 den ordning, hvari hans not dragas mä. 



Den domsrätt, som enligt 33 § skulle tillkomma 

 fiskeriintendenten, synes mig oförenlig med allmän lag. 

 Brott, som begäs, bör vid allmän domstol ätalas och tyd- 

 liga bestämmelser meddelas om hvilka brott som skola 

 ätalas af mälsegande och af allmän äklagare. Utför 

 fiskeriintendenten icke ätalet sjelf, dertill han torde vara 

 berättigad, bör han, om ätalet är af honom väckt, säsom 

 angifvare betraktas och taga hälften i äklagarens andel i 

 böter som ädömas. 



Stadgandet i 36 § att allmän äklagare »endast efter 

 medgifvande af eller anmaning frän fiskeriintendenten» 

 eger att ätala brott, bör utgä, enär allmän äklagare skall 

 tala ä brott, som under allmänt ätal hörer, ändä att 

 angifvelse derom ej sker. Nägon annan inskränkning i 

 en äklagares skyldighet derutinnan an den, som finnes 

 omförmäld i 9 kap. 6 § strafflagen, känner jag icke tili. 



Den i 37 § bestämda preskriptionstid saknar stöd af lag. 



