100 



da tillhörde icke de fiskeriidkande samhällena själfva utan 

 de afsides frän skärgärden liggande städerna och sär- 

 skildt Göteborg, sä alt skärgärdsbefolkningen i verklig- 

 heten blott utgjorde stadsbornas tillfälliga arbetare, hvadan 

 de ofantliga summor, sillfiskebedriften da inbragte, stan- 

 nade i dessa städer och efter periodens slut funno använd- 

 ning i deras öfriga affärer, under det att skärgärden var 

 i saknad af bade kapital och tili nya fiskeriföretags igäng- 

 sättande passande man, hvilka künde forma att under sä 

 brydsamma förhallanden som sig borde uppbära skärgär- 

 dens näringslif. Detta för samma skärgärd förr sä be- 

 tänkliga förhällande kvarstär ännu i alltför väsentlig mon 

 och hotar äfven med nytt förderf vid innevarande fiske- 

 periods slut, om ändring ej i tid ästadkommes. 



Deremot har det visat sig, att genom premier och 

 andra konstlade medel bögt uppdrifven fiskfängst och fisk- 

 afsättning kan genom deraf följande öfverproduktion och 

 abnorma ekonomiska förhallanden blifva betänklig för fiska- 

 rebefolkningen och sätta hennes ekonomiska välfärd pä 

 spei; och framgär äfven häraf hur viktigt det är, att den 

 offentliga värden om hafsfiskenäringen är harmonisk och 

 riktad pä att genom ofvannämnda naturliga medel skapa 

 de ekonomiska förutsättningarna för möjligast bästa närings- 

 utveckling, samt att man dervid icke, säsom sä ofta skett, 

 ser bort ifrän fiskarebefolkningens varaktiga välständ, hvil- 

 ket städse bör utgöra hufvudföremälet för samma värd. 



Ej heller fär man vid frägan om uppammandet af nya 

 former för hafsfiskets utöfning se bort frän den förlust af 

 människolif och materiel, som är förenad med samma ut- 

 öfning, ty i afseende härpä ställa sig de olika fiskesätten 

 ofta mycket olika. 



En egendomlighet, som med hänsyn tili särskildt det 

 ymniga bohuslänska sillfisket spelar en betydande roll för 

 den offentliga fiskarevärden, är detta fiskes ofvan omför- 

 mälda semisekulära periodicitet, hvilken säsom bekant 

 beror derpä, att hafssillen under de flera ärtionden länga 

 mellanperioderna underläter att ä viss tid ärligen gä in 

 uti Skagerack, Bohusbukten och norra Kattegat, men i stallet 

 stannar kvar i Nordsjön. Att denna periodicitet mäste 

 medföra ofantliga rubbningar i fiskarebefolkningens ekono- 

 miska förhallanden, är nemhgen själfklart, hvarföre det är 

 en tydlig fördel, att fisket kräfver sä smä kapital som 



