147 



tagsamme man, som künde drifva fram nya näringsformer, 

 saknades därstädes. För undvikande af ett nytt sädant 

 elände, hvilket med all säkerhet är att emotse äfven vid 

 nu innevarande periods förestäende slut, om icke närings- 

 utvecklingen ledes i annan riktning an under förra sill- 

 fiskeperioden; mäste man sälunda draga försorg om att 

 sä mycket som möjligt af fiskaffären kommer att öfver- 

 flyttas tili och koncentreras uti skärgärden själf samt att 

 de för hafsfiskebedriften bäst belägna ätminstone af de 

 hafsfiske idkande skärgärdssamhällena växa iit tili lifskraf- 

 tiga samt välordnade köpingar och smästäder, hvilka egna 

 sig ät fiskebedriften säsom den deras affärsverksamhet 

 fullständigt beherrskande hufvudnäringen och i hvilka sä 

 smäningom samlats de kapital, den yrkeserfarenhet och 

 den personal, som utgöra den oumbärliga förutsättningen 

 för en bögt utvecklad hafsfiskebedrift. Allestädes i utlan- 

 det, der samma bedrift stär bögt, är ocksä den egentliga 

 fiskaffären förlagd tili de fiskeidkande samhällena själfva, 

 under det att de mer aflägset frän hafvet belägna stora 

 städerna blott befatta sig med tillgodoseendet genom en väl- 

 ordnad fiskhandel af den lokala fiskförbrnkningens behof.» 

 »Bland medel, som kraftigt bidraga tili hafsfiskebe- 

 driftens utveckling och fiskarebefolkningens höjande i väl- 

 ständ, intaga tvifvelsutan samfärdselsförbättringar 

 främsta rummet. Den nyaste tidens samfärdsanstalter och 

 bland dem särskildt järnvägarne och telegrafen hafva nem- 

 ligen rent af omskapat heia hafsfiskebedriften, derigenom 

 att de möjliggjort en förmonligare afsättning för en mäng- 

 dubblad fängst. Dessa samfärdsanstalter äro emellertid 

 pä intet vis nägot under alla förhällanden gagnande, utan 

 tvärtom en makt säväl tili största nytta som tili största 

 skada, och mäste man för den skull se tili, att man icke 

 i den felaktiga tron, att man styr tili det bästa, blott man 

 skaffar nya samfärdslägenheter och underlättad afsättning 

 för fängsten, leder utvecklingen säsom under förra sill- 

 fiskeperioden i\\\ förderf i stallet för tili varaktigt välständ. 

 Det ligger nemligen största vikt uppä, icke blott att man 

 i skärgärden fär förbättrad samfärdsel och tillräcklig af- 

 sättning för fängsten, utan att denna samfärdsel och denna 

 afsättning äro sädana att de verkligen medföra ernäendet 

 af det nämnda för skärgärden eftersträfvansvärda malet 

 och icke i stallet aflägsna derifrän. Man fär alltsä icke 



