158 



iiäringslif och skapa ett beständigt üälständ i skärgär- 

 den sj'älj] hvilket äter endast stär att vinna genom 

 fiskaffärerncs öfvertagande af de hafsßske idkande sam- 

 hällena själ/va, derigenom att Järnvägsnätet utsträckes 

 tili de bäst belägna bland dessa i dej'ör hqfsßsket niest 

 betydande delarne af skärgärden. De sorgliga följderna 

 af förra sillfiskeperioden hade säsom bekant sin egentliga 

 grund dernti att fiskaftarerne tillhörde de mer afsides frän 

 skärgärden liggande städerne och särskildt Göteborg, under 

 det att skärgärdsbefolkningen i verkligheten blott utgjorde 

 stadsbornes tillfällige arbetare, hvadan, da sillen npphörde 

 att gä tili, bade kapital och företagsamme man saknades 

 i skärgärden för framdrifvandet af nya näringsformer; och 

 med ledning sä väl af denna erfarenhet frän Bohuslän 

 själft som af förhällandena i de länder, der hafsfiskebe- 

 driften stär främst, torde vara klart, att man, för ernä- 

 endet af ett bättre resultat an under förra sillfiskepe- 

 rioden, mäste söka utveckla skärgärdsJorhäUandena i 

 sädan riktning, att den hufvudsakliga delen af fisk- 

 affärerne kommer att tillhöra de hafsßske idkande 

 samhällena själfva, och attjärnvägar liksom alla andra 

 samfärdsmedel ei^hälla betydelse tili gagn eller skada 

 för bohuslänska skärgärden och hafsßsket i den mon 

 de främja euer motverka denna utvecklingsriktning.» 

 »Da nii landstingets järnvägsförhoppningar alltsä äro 

 motiverade företrädesvis ur synpunkten af bohuslänska 

 fiskerinaringens och skärgärdens främjande, sä 

 är det ju ock füllt riktigt, att fiskerinäringen och skärgär- 

 den äfven först varda tillgodosedda och att det, som 

 begäres af staten, i främsta rummet afser de för hafsfisket 

 mest betydande och lofvande delarne af länet samt det 

 slag af fiskaffärer, som mest är i behof af järnvägsförbin- 

 delser, eller färskfiskhandeln, dervid länets mellersta skär- 

 gärds längt öfvervägande betydelse under bade den för- 

 flutna och närvarande tiden för sä väl storsjöfisket som 

 sillfisket icke fär förbises. Att nu fordra, det landtman- 

 nanäringarne under sädana förhällanden skulle tillgodo- 

 ses i stallet för den näring, i hvars namn en hemställan 

 hufvudsakligen mäste motiveras, vore naturligen lika obe- 

 fogadt och orättvist som ett sädant beteende skulle blifva 

 för hemställans framgäng tillintetgörande, ty skärgärds- 



