156 



höll löre att dessa hafsdjur, pä grund af deras förekomst 

 blott vid rikets vestkust, jemförelsevis lätt künde göras tili 

 löremäl för direkta bestämmelser i sjelfva stadgan, halVa 

 väl knappast funnits och kuuna i alla händelser icke hafva 

 varit synnerligeu mer berättigade*). Nägon olägenhet af att 

 förbudet mot ifrägavarande fiskes utöfning under viss ärstid 

 förekom i sjelfva fiskeristadgan för heia riket framträdde 

 icke förr, an man började ändra de 1852 fastställda bestäm- 

 melserna, utan att förut höra de fiskande; ty först derige- 

 nom blef det uppenbart, i hvilken sämre ställning an öfrige 

 fiskare hummerüskaren kommit. Före utfärdandet af förbud 

 mot utöfningen under viss tid af äret utaf annat fiske an 

 efter hummer och ostron mäste nemligen i öfverensstämmelse 

 med fiskeristadgans § 22 de fiskande höras, hvilket deremot 

 icke är fallet i fräga om hummer- och ostronfiske. Att denna 

 omständighet icke är af blott helt ringa betydelse, hör vara 

 klart redan deraf, att hummerfisket tili dels eger rum ä en- 

 skilde personer tillhöriga fiskegrund och att i följd af förbud, 

 hvarigenom tiden för fiskets utöfning inskränkes, inkomsten 

 af fisket kan ganska väsentligt minskas, pä samma gäng som 

 de fiskande beröfvas en del af den möjlighet tili fördelaktig 

 auvändning af materiel och arbetskraft, som före förbudets 

 utfärdande förefans. Den inskränkning i nyttjanderätten tili 

 enskild egendom och i utsigterna för särskildt de fattigaste 

 bland fiskarena att kunna försörja sig, som ett förbud mot 

 fiskes utöfning under viss ärstid i regeln innebär, i förening 

 med behofvet af att före hvarje prohibitiv regiering af fiske 

 med syfte att förbättra fisket inhemta de fiskandes bade 



*) Ett annat skäl för införandet redan frän förstone uti allmänna 

 fiskeristadgan den 29 juni 1852 af bestämmelser om hummerfisket (men 

 icke om ostronfisket) torde hafva varit, att man ansäg nämnda stadga böra 

 innehalla alla de bestämmelser, som behöfdes för sädant fiske, hvilket icke 

 vore underkastadt enskild eganderätt och för hvilket länsstyrelserne i följd 

 deraf icke heller egde lagstifta enligt § 22 (Jfr Underdänigt betänkande med 

 förslag tili ny fiskeristadga m. m. afgifvet den 3 mars 1883 af särskildt i 

 nader förordnade kommitterade. Stockholm 1883, sid. 20, 66). 



(Utg. anm.) 



