﻿4 



kallas menniska. Denna historiska grundsats måste nödvän- 

 digt upphöjas till den vetenskapens areopag från hvilken in- 

 gen appell kan eller fås gifvas och fattas kanske lättast, om 

 den förklaras så, att blott det namn bör vara giltigt som 

 först i tryck offentliggjorts, likväl endast i det fall att det- 

 samma sett dagern åtföljdt af något kännemärke, vare sig 

 som diagnos, anförande af någon säker afbildning eller num- 

 mer i något allmännare tillgängligt exsiccatverk, eller ock 

 några andra upplysningar, som visa att vi hafva någon viss 

 säker form framför oss. Ty nakna namnet säger intet och 

 bör aldrig tillerkännas någon rättighet framför en yngre be- 

 nämning af ofvannämnda beskaffenhet, lika litet som de nu- 

 mera så missbrukade „A1SS., in läL, in sc/ted., mis., ded" 

 m. fl. Detta förfarande fordrar visserligen, såsom all archiv- 

 forskning, grundlig sakkännedom, mycket arbete, stor takt 

 samt ospard möda och tid, men allt detta måste forskaren 

 underkasta sig utan allt prut, såvida han vill komma till be- 

 stämdt resultat. Mycket anses i dag för nytt som var väl 

 kändt för hundra år sedan. Säkert är att ingen fattar hvil- 

 ket mödosamt och tidsröfvande arbete synonymernas upp- 

 klarnande är, mer än han som med allvar befattat sig der- 

 med, och lätt räknade äro de som verkligen fattat den ve- 

 tenskapliga nyttan deraf ; så att i sanning otacksammare och 

 tråkigare arbete gifves icke. Lika säkert är äfven att, 

 om denna grundsats från början följts, skulle aldrig en så- 

 dan osäkerhet inom den vetenskapliga nomenklaturen uppstått 

 som den nu råder, utan hade vetenskapsmannen fått odeladt 

 egna sin tid åt verkliga forskningar i naturen, i stället för 

 att nödgas kasta bort halfva sin Iifstid på att taga reda på 



