: 187 
ende än den öfriga, vanligen mörka elfsbottnen; upptäckas derföre 
lätt vid ljustereld af fiskarene och benämnas ,hieron paikat'. 
Såsom redan nämndes, undergår laxen under sin vistelse i 
elfvarne en stor förändring.  Fjällbetäckningen försvinner små- 
ningom. Detta sker icke genom dess lossnande eller nötning, 
utan, såsom det synes, genom absorption. Den aftar från roten, 
blir allt mindre och mindre tills slutligen endast yttersta kanten, 
stundom alldeles intet af fjällen återstår. I samma mån desamma 
aftaga, tjocknar huden och fettet minskas; och vid lektidens slut, 
emot slutet af September, liknar laxen till sin yttre betäckning 
mera en skinn- än en fjällfisk. Den hvita, silfverglänsande fjäll- 
ytan är förvandlad i en på ryggen nästan svart, hos en del med 
röda prickar inmängd, på sidorna mörkare och på buken ljusare 
smutsgrå, slipprig. hud, på hvilken fjällfragmenterne bilda sym- 
metriska ränder, eller som, då äfven dessa fragmenter äro för- 
svunna, har utseendet af en hud, full med :koppärr. Köttet 
eller muskulaturen förlorar sin spänstighet och röda färg, hvil- 
ken sednare öfvergår till blekt ljusröd; det blir magert, must- 
löst, samt då det kokas eller stekes, segt och nästan hvitt. Till 
insaltning är en sådan fisk oduglig. Hårdt saltad blir den seg, 
mustlös; lösare saltad öfvergår den snart i gäsning och surnar. 
Både hanne och hona undergå samma förändring. Uti denna 
färgskiftning och slapphet deltaga äfven gälarne. 
Att en så total förändring icke inskränker sig blott till det 
yttre förstås af sig sjellt; äfven djurets lifskraft är i det närma- 
ste uttömd. Återtåget , hvilket nu, efter förrättad romsättning, 
skulle taga sin början, liknar icke det af en segrande, utan fast- 
mera slagen och sårad. Djuret saknar kraft att motstå vattnets 
påträngande och mera räker, än simmar utföre. Då det anträf- 
kert skulle igenkänna dylika laxar af ärren på buken, att dylika aldrig an- 
träffas, 
