»Quo magis vegetatio indigena esse reperitur 
fixa et loco suo non mutabilis, eo magis ratio se 
offerre videtur, eam naturalibus circumscribendi 
limitibus” s..: 
G. Wahlenberg, Flora suecica p. XXV. 
f1 den mon undersökningarna öfver olika trakters vegetation 
fortskridit hafva, i bredd med den ökade erfarenheten, äfven 
principerna för behandlingen af särskilda länders floror gjort 
betydliga framsteg. Toma kataloger öfver växter i godtyck- 
ligt antagna och utstakade territorier börja småningom er- 
sättas af vetenskapens fordringar mer motsvarande framställ- 
ningar, i hvilka ej allenast materialet så anordas, att en 
verklig karakteristik af vegetationen ernås, utan äfven sjelfva 
området determineras i öfverensstämmelse med de af natur- 
förhållandena i ett eller annat afseende gifna föreskrifterna. 
”Skall en jämnförelse, säger E. Fries!), emellan olika flor- 
områden lemna något vetenskapligt resultat, måste desamma 
naturligen begränsas, såväl efter landets fysiska beskaffenhet 
som vegetationens egendomliga skaplynne i hvarje större 
gebit.” Lika litet som artificiella systemer inom den syste- 
matiska botaniken numera anses tillfredsställande, lika litet 
kan man vid uppställningen af florområden åtnöja sig med de 
artificiella eller tillfälliga gränser, som bland annat de, ofta 
endast på kartor urskiljbara, politiska rålinierna vanligen er- 
bjuda, utan bör man äfven här sträfva att så mycket som 
möjligt följa naturens egna anvisningar samt söka att bilda 
i henne sjelf grundade enheter eller s. k. naturliga områden. 
?) Botaniska utflygter, TIJI, p. 154. 
