118 
ostliga gräns. För ryska Lappmarken kan den utan vidare 
lätt bestämmas, men beträffande ryska Karelen blir den svå- 
rare att angifva. Skall man i detta afseende följa den all- 
mänt antagna af Swir, Onega, o. s. v. betecknade rålinien 
eller flytta den längre österut till lärkträdets vestliga gräns, 
dit den af Trautvetter placeras? Enär så godt som inga 
uppgifter öfver floran straxt på andra sidan om Onega finnas 
förhanden, blir äfven begränsningen mer eller mindre god- 
tycklig. I sig sjelf är den redan ofta framhållna, mellan 
Hvita-hafvet och Ladoga befintliga dalgången med dess sjöar, 
ete. af föga betydelse; högre värde skulle den erhålla i den 
händelse att förändrade jordmånsförhållanden vidtoge i och 
med den. Enligt Murchison, o. a, sträcker sig den österut 
uppträdande devoniska formationen jemväl intill ifrågava- 
rande begränsning, men angående det inflytande vegetatio- 
nen häraf röner saknas direkta upplysningar. Helmersen 
uppgifver att graniten och dioriten här och hvar skulle träda 
fram i dagen vid Onegas östra kuster, hvarjemte marken på 
sina ställen vore öfvertäckt med djup sand ?!), som kanhända 
neutraliserar de underliggande lagrens inverkan på vegeta- 
tionen. Möjligen utgör derföre den af Trautvetter antagna 
determinationen i botaniskt afseende den riktigaste demar- 
kationslinien. Emedan dock lärkträdets vestliga gräns ej är 
särdeles långt aflägsen från Onega ?) och då denna sjö i öfrigt 
erbjuder många fördelar torde man äfven fortfarande kunna bi- 
behålla den ss. naturbistorisk gräns öfverhufvud för Skandina- 
vien. Ifrån Onegas nordvestra ända har man sedan plägat draga 
gränsen till Wig-sjön och derifrån längs Wig-floden till Hvita- 
1!) Enligt Liljeborg skola vidsträckta sandiga fält äfven förekomma 
längre österut. 
2) Lärkträdets vestliga gräns går, enligt Trautvetter, från Onega- 
viken till sjön Latscha. 
