426 
för sig äfven till förhandenvarande form, har ofvan- 
stående namn här fortfarande bibehållits. — I mel- 
lersta Finland (601—64?2 n.1.; nordligast vid Kajana, 
anträffad af A. J. Malmgren) äger den ganska vid- 
sträckt utbredning och är i södra delen af anförda 
område mångenstädes allm.; norrut blir den sällsyntare. 
+ H. fennicum wm. in litt. Genom mörkare, n. rent gröna, 
finhåriga (stund. endast hårbreddade) blad, mörkare 
och fylliga blommor, hvilka utv. ofta äro rödrandade, 
mindre holkar, smalare fjäll, m. m. skild från föreg., 
hvilken den stundom dock i hög grad närmar sig, 
ehuru någon egent. öfvergångsform af mig ej påträffats. — 
Vid Sillantaus på gräsbev. jemna platser i mängd. 
Är utbredd ungefär som föreg. (öfver hela Ta- 
vastland och Savolaks samt norra Karelen), men före- 
kommer vida sparsammare; traktvis, ss. i södra oc 
vastland, är den dock äfven allmän. 
I Finland och isynnerhet i anförda bälte deraf an- 
träffas flere till samma grupp som föreg. arter (Åu- 
riculina Fr.) hörande former, som helt och hållet 
torde saknas på Skandinaviska :halfön och af hvilka 
de flesta närma sig H. flammeum Fr., dit prof. E. 
Fries äfven anser dem böra föras. Några af dem 
visa sig dock ganska konstanta och förtjena förden- 
skull att med särskilda namn betecknas, så mycket 
hellre som de möjligen utgöra sjelfständiga arter. 
Af ifrågavarande former äro dock endast tvenne all- 
männare och derför oftare uppmärksammade, i an- 
ledning hvaraf vi denna gång vilja omförmäla dessa 
och uppföra dem som underarter till IH. flammeum. 
" H. Sclani m. Spenslig, omkr. 2—21 qvarter hög (ören 
lägre och på bördigare jord ända till alnshög), få- 
blommig, finhårig, stäng. 1—3-bladig, upptill mörkt 
glandelhårig och gök stjernluden, ofta med gren- 
skott; bladen n. rent gröna, vanl. mörka och glans- 
lösa, smala, aflånga och oftast dubbelvikta, tätt hår- 
bräddade eller ock på båda sidor glest mjukhåriga 
