﻿2G 
  HESSELMAN, 
  MYKORRHIZABILDNINGAR 
  HOS 
  ARKTISKA 
  VÄXTER. 
  

  

  I 
  de 
  flesta 
  fall 
  nå 
  liyferna 
  ej 
  ända 
  fram 
  till 
  rotspetsen, 
  utan 
  

   bakom 
  denna 
  finns 
  vanligen 
  ett 
  kalt 
  parti; 
  någon 
  gång 
  

   observerar 
  man 
  dem 
  dock 
  i 
  rotmössans 
  omedelbara 
  närhet. 
  

   Denna 
  lider 
  icke 
  någon 
  förändring 
  vid 
  försvampningen, 
  den 
  

   består 
  då 
  liksom 
  på 
  oangripna 
  rötter 
  af 
  några 
  fä 
  celler, 
  

   frän 
  de 
  utmed 
  roten 
  sig 
  slingrande 
  liyferna 
  utgå 
  grenar, 
  

   som 
  borra 
  sig 
  igenom 
  epidermiscellernas 
  tjocka 
  yttervägg; 
  

   stundom 
  ser 
  man 
  celler, 
  hvilkas 
  väggar 
  på 
  liera 
  ställen 
  äro 
  

   genomvuxna. 
  Inkomna 
  uti 
  cellerna 
  förgrena 
  sig 
  hyferna 
  

   mer 
  eller 
  mindre 
  rikt, 
  och 
  somliga 
  celler 
  fyllas 
  snart 
  af 
  ett 
  

   tätt 
  nj^stan 
  af 
  svamptrådar. 
  Vissa 
  celler 
  äro 
  helt 
  och 
  hållet 
  

   fyllda 
  med 
  mycket 
  små 
  korta, 
  blåsformigt 
  uppsvällda 
  hyfer, 
  

   och 
  andras 
  innehåll 
  utgöres 
  af 
  en 
  grötlik 
  massa, 
  hvars 
  struk- 
  

   tur 
  är 
  svår 
  att 
  urskilja 
  och 
  som 
  sannolikt, 
  åtminstone 
  att 
  

   döma 
  af 
  förhållandet 
  hos 
  andra 
  mykorrhizor, 
  utgöres 
  af 
  

   sammansmälta 
  hyfer 
  (se 
  bilderna 
  7 
  och 
  8 
  ä 
  tafl. 
  I), 
  

  

  M3'^korrhizan 
  hos 
  Diapensia 
  lapponica 
  L. 
  hör 
  sålunda 
  till 
  

   ericinétypen, 
  sådan 
  denna 
  beskrifvits 
  af 
  Frank 
  hos 
  många 
  

   hicornes, 
  epacrideer 
  och 
  Empetrum 
  nigrnni 
  L. 
  Denna 
  mykor- 
  

   rhiza-form 
  bildar 
  på 
  sätt 
  och 
  vis 
  en 
  öfvergång 
  mellan 
  ekto- 
  

   trofisk 
  och 
  endotroiisk. 
  Af 
  hyferna 
  bildas 
  ofta 
  en 
  tunnare 
  

   mantel 
  kring 
  roten, 
  hyferna 
  växa 
  intracellulärt, 
  men 
  endast 
  

   rotens 
  yttersta 
  cellager 
  ockuperas. 
  Äfven 
  i 
  andra 
  hänseenden 
  

   likna 
  rötterna 
  hos 
  Diapensia 
  ljungväxternas; 
  i 
  de 
  ännu 
  unga 
  

   rotgrenarne 
  är 
  barken 
  ytterst 
  litet 
  utvecklad, 
  och 
  rotmössan 
  

   är 
  svag 
  och 
  fåcellig. 
  

  

  Liksom 
  hos 
  öfriga, 
  förut 
  här 
  beskrifna 
  växter 
  är 
  mykor- 
  

   rhizabildningen 
  hos 
  Diapensia 
  en 
  konstant 
  företeelse, 
  hvilket 
  

   visat 
  sig 
  vid 
  undersökning 
  af 
  exemplar 
  från 
  olika 
  delar 
  af 
  

   artens 
  utbredningsområde; 
  öfver 
  de 
  lokaler, 
  hvarifråi^ 
  de 
  

   granskade 
  individen 
  härstamma, 
  lämnas 
  härmed 
  en 
  förteck- 
  

   ning. 
  

  

  Grönland. 
  Julianehaab 
  (Petersen 
  18<S0). 
  

  

  Shandinavien. 
  Norge, 
  Vadsö 
  (Chr. 
  Aurivillius 
  1878) 
  

   och 
  Finnmarken, 
  Berlevåg 
  (Lindman 
  1880). 
  

  

  Sverige. 
  Jämtland, 
  Areskutaii 
  (O. 
  Jlel) 
  och 
  Härje- 
  

   dalen, 
  Midtåkläppen. 
  

  

  Hos 
  de 
  arktiska 
  bicornes 
  är 
  mykorrhizabildningen 
  lika- 
  

   ledes 
  en 
  konstant 
  företeelse. 
  De 
  flesta 
  former 
  från 
  detta 
  om- 
  

  

  