﻿6 
  J. 
  HULTING, 
  DALSLANDS 
  LAFVAR. 
  

  

  Hvad 
  de 
  olagrade 
  eller 
  eruptiva 
  bergarterna 
  beträffar, 
  

   utgöras 
  de 
  af 
  granit, 
  diorit, 
  diabas 
  och 
  hyperit. 
  Af 
  dessa 
  

   förekommer 
  graniten 
  tämligen 
  allmänt 
  och 
  bildar 
  därjämte 
  

   på 
  några 
  ställen 
  stora 
  massiv, 
  t. 
  ex. 
  Baldersnäsmassivet 
  och 
  

   Amålsmassivet. 
  De 
  öfriga 
  ha 
  endast 
  ringa 
  utbredning. 
  Bland 
  

   dem 
  uppträder 
  dioriten 
  företrädesvis 
  inom 
  Animskog, 
  Tydje 
  

   och 
  Tissel 
  skog, 
  h^qjerit 
  och 
  diabas 
  endast 
  på 
  ett 
  och 
  annat 
  

   ställe, 
  t. 
  ex. 
  i 
  närheten 
  af 
  Billingsfors. 
  — 
  Stora 
  flyttblock 
  

   af 
  granit 
  äro 
  ej 
  sällsynta 
  inom 
  landskapet, 
  isynnerhet 
  i 
  dess 
  

   södra 
  och 
  mellersta 
  delar. 
  

  

  Till 
  urformationens 
  lagrade 
  eller 
  sliktade 
  bergarter 
  höra 
  

   gneis, 
  hälleflinta 
  och 
  hälleflintgneis. 
  Af 
  dessa 
  förekommer 
  

   gneisen, 
  som 
  har 
  synnerligen 
  många 
  varieteter, 
  i 
  ofantligt 
  

   stor 
  myckenhet 
  inom 
  hela 
  provinsen. 
  Hälleflintan 
  däremot 
  

   är 
  mera 
  sällsynt. 
  En 
  varietet 
  af 
  denna 
  bergart 
  är 
  den 
  vid 
  

   Skåpafors 
  förekommande 
  s. 
  k. 
  Skåpaporfyrn. 
  Äfven 
  hälleflint- 
  

   gneisen 
  är 
  mindre 
  vanlig, 
  ehuru 
  det 
  finnes 
  undantag 
  i 
  den 
  

   vägen, 
  något 
  som 
  isynnerhet 
  gäller 
  Amålstrakten, 
  där 
  den 
  är 
  

   iångt 
  ifrån 
  sällsynt. 
  — 
  På 
  flera 
  ställen 
  vid 
  Mon 
  i 
  Töftedal 
  

   liknar 
  den 
  där 
  befintliga 
  gneisen 
  synnerligen 
  mycket 
  ett 
  slags 
  

   glimmerskiffer. 
  

  

  Dalslandsgruppen. 
  

  

  Enär 
  de 
  bergarter, 
  som 
  höra 
  till 
  denna 
  formation, 
  sakna 
  

   petrifikater, 
  är 
  det 
  ej 
  att 
  undra 
  på, 
  att 
  geologerna 
  äro 
  tvek- 
  

   samma 
  om 
  ifrågavarande 
  bergarters 
  ålder. 
  Sannolikt 
  ha 
  de 
  

   dock 
  bildats 
  under 
  den 
  prekambriska 
  eller 
  kambriska 
  tiden. 
  

   Och 
  då 
  vi 
  därjämte 
  i 
  vårt 
  land 
  ej 
  ha 
  något 
  motsvarande 
  till 
  

   dem, 
  få 
  de 
  bilda 
  en 
  afdelning 
  för 
  sig, 
  som 
  man 
  kallat 
  Vuls- 
  

   Iandsgrn2)pen 
  eller 
  Dalforn/af/OHcn. 
  Aflagringarna, 
  som 
  höra 
  

   till 
  densamma, 
  äro 
  i 
  allmänhet 
  vågformiga 
  och 
  ligga 
  i 
  en 
  

   skålformig, 
  aflång 
  fördjupning, 
  hvars 
  botten 
  består 
  af 
  granit 
  

   och 
  gneis. 
  Nämnda 
  formation, 
  som 
  intager 
  en 
  del 
  af 
  östra 
  

   Dalsland, 
  har 
  en 
  utsträckning 
  i 
  längd 
  (från 
  norr 
  till 
  söder) 
  

   af 
  cirka 
  70 
  kilometer, 
  och 
  största 
  bredden 
  från 
  Köpmannebro 
  

   och 
  vesterut 
  är 
  ungefär 
  20 
  kilometer. 
  Dess 
  största 
  mäktighet 
  

   uppgår 
  norr 
  om 
  sjön 
  Ärfven 
  till 
  bortåt 
  1,900 
  meter. 
  Ifråga- 
  

   varande 
  formation, 
  som 
  förr 
  haft 
  långt 
  större 
  utsträckning 
  

   än 
  i 
  våra 
  dagar, 
  har 
  genom 
  en 
  senare 
  inträffad 
  denudation 
  

   fått 
  sin 
  nuvarande 
  begränsning 
  och 
  utseende. 
  

  

  