﻿82 
  J. 
  HULTIN6, 
  DALSLANDS 
  LAFVAR. 
  

  

  4. 
  M. 
  sphinctrinoides 
  (Nyl.). 
  — 
  Th. 
  Fr. 
  Lich. 
  Aret. 
  p. 
  261. 
  På 
  

   mossa 
  vid 
  Trolliingebyn 
  i 
  Dalskog. 
  

  

  5. 
  M. 
  reducta 
  Th. 
  Fr. 
  (in 
  Bot. 
  Not. 
  1863 
  p. 
  10). 
  Vid 
  Ellenö 
  

   i 
  Torp 
  på 
  mossa. 
  

  

  Belonia 
  Körb. 
  

  

  1. 
  B. 
  russula 
  KöRB. 
  (in 
  Pg. 
  p. 
  322). 
  Utomordentligt 
  vaeker 
  

   på 
  lerskiffer 
  vid 
  Sägkas 
  i 
  Dalskog. 
  

  

  Segestria 
  (Fr.). 
  

  

  1. 
  S. 
  lectissima 
  Fr. 
  — 
  Körb. 
  Pg. 
  p. 
  325 
  gen. 
  Segestrella. 
  

   Här 
  och 
  hvar 
  på 
  klippor 
  och 
  stenar, 
  t. 
  ex. 
  på 
  Dalbo- 
  

   bergen, 
  i 
  Dalskog, 
  vid 
  Håfverud, 
  Högsbyn 
  i 
  Ör 
  och 
  

   Kvarnmyran 
  nära 
  Katrineholm. 
  

  

  2. 
  S. 
  chlorotica 
  (AcH.). 
  — 
  Sagedia 
  macularis 
  in 
  Körb. 
  Syst. 
  

   p. 
  363 
  och 
  Pg. 
  p. 
  354. 
  Ej 
  sällsynt 
  på 
  flere 
  olika 
  slags 
  

   bergarter; 
  äfven 
  flerestädes 
  på 
  löfträd 
  (var. 
  carpinea 
  

  

  Pers.). 
  

  

  3. 
  S. 
  chlorotella 
  (Nyl.). 
  — 
  Verrucaria 
  chlorotella 
  Nyl. 
  in 
  

   Flora 
  1877 
  p. 
  462. 
  — 
  Se 
  vidare 
  kap. 
  IV 
  n:o 
  17. 
  

  

  4. 
  S. 
  myricsB 
  (Nyl.). 
  Verrucaria 
  myricse 
  Nyl. 
  in 
  Flora 
  1869 
  

   p. 
  297. 
  Ej 
  sällsynt 
  inom 
  hela 
  landskapet 
  på 
  Myrica 
  gale.j 
  

   Se 
  Bot. 
  Not. 
  1897 
  p. 
  217—18. 
  

  

  I 
  Flora 
  för 
  1872 
  p. 
  365 
  beskref 
  Nyländer 
  en 
  Verru- 
  

   caria, 
  som 
  han 
  kallade 
  V. 
  ceruginella. 
  I 
  Nyl.-Hue 
  Add.j 
  

   (tryckt 
  1886 
  och 
  1888) 
  p. 
  305 
  säger 
  han: 
  »Ad 
  hane 
  (idj 
  

   est 
  seruginellam) 
  pertinet 
  V. 
  myricce; 
  ambse 
  sunt 
  jun- 
  

   gendiE.» 
  — 
  V. 
  myriccB 
  har 
  prioritet 
  (se 
  of 
  van) 
  och 
  därför] 
  

   bör 
  arten 
  kallas 
  så, 
  något 
  som 
  också 
  Nyländer 
  (mihi 
  inj 
  

   litt.) 
  gjort 
  flera 
  gånger 
  under 
  de 
  senare 
  åren. 
  

  

  Pyrenula 
  (Ach.). 
  

  

  1. 
  P. 
  uitirta 
  (SciiRAD.). 
  — 
  Nyl. 
  Lich. 
  Scand. 
  p. 
  279. 
  Vid 
  Våg- 
  

   säter 
  i 
  Valbo-Ryr 
  på 
  bok 
  (rarissima). 
  

  

  2. 
  P. 
  loucoplaca 
  (Wallr.). 
  — 
  Körb. 
  Syst. 
  p. 
  361 
  och 
  Pg. 
  p. 
  

   334. 
  På 
  löfträd, 
  företrädesvis 
  ek, 
  tämligen 
  allmän. 
  

  

  