Q.S6 



deligen stor Mængde af særdeles store Hudophöininger, af hvilke, 

 som bekjendt, cfte store og stærke Haar Iremvoxe. Mennesker af 

 usædvanligen hviid Hud have i Almindelighed flere elJer færre 

 deslige saa kaldte Vorter, der i nogle af Tjdsklands Egne og- 

 saa kaldes Dödningpletter, og ofte sees i Mængde paa en smuk 

 Blondines Ansigt. Ogsaa hiin Pige var paa de övrige Steder af 

 Legemet særdeles hviid» Men man kunde ikke opdage eet eneste 

 Haar, der lignede en Hjorts. Enhver, som kjender den menneskelige 

 Huds Forskiellighed, veed, at d^r ikkun er en umærkelig Ovei'gang 

 fråde saa hyppige Fregner til hiine Vorter, og fra disse til /der- 

 r/^s Misdannelse. Skulde man vel troe, at Heister har holdet de 

 hjernelöse Misfostere, som jeg §. ii har beskrevet, for en Virk- 

 ning af, at Modrene have forseet sig paa /i«rér? — Moderen selv 

 erklærede det af Sandijort beskrevne Misfoster for Virkningen 

 af, at hun havde forseet sig paa en yihehat. Gaaer man no- 

 get tilbage til ældre Tider, f» Ex. til Aaret 1670, saa finder 

 man hos Kerckring, at han endog tillægger det selvsamme 

 Misfoster Lighed med Djævelen. Derfor raaalte i Albild- 

 ningen Fingrene ei alene nogenlunde ligne Kloer, men ÄI0- 

 deren maatte ogsaa troe, at have havt Samleje med onde 

 Aander. Qvinderne fandt, at Barnet ei var Djævelen uliigt. — 

 Skjönnes heraf ikke t3'-deligen , at disse Mennesker plagedes af 

 deres Indbildningskraft? Imellem Diævle, Abekatte, Harer og 

 Katte, gjorde de aldeles ingen Forskjel. — Mod saadanne Men- 

 nesker maa man altid tabej thi ere der ingen Aber, Harer og 

 Katte, paa hvilke Moderen kan forsee sig, saa maa hun have 

 drömt, — forseet sig paa Hjernespindet selv." 



