32 K. BOHLIN, NÅGRA SLÄGTEN AF ALGGRUPPEN CONFERYALES BORZi, 



II. Ophiocytium cochleare (Eichw.) A. Br. Cellerna nästan 

 raka — ett hälft hvarf spiral vridna. Lat. cell. 7 — 8 f.i. Af 

 denna art har jag funnit en form umhellifera Rabenh. 

 Äfven f. hicuspidata Borge har jag iakttagit kolonibildande 

 som f. umhellifcra. Tab. II, iig. 58. 



III. OphiociiHum parvulum A. Br. Utan stipes. Lat. 

 cell. 3 — 5 a. Half cirkelformigt — spiralböjd. 



IV. Ophiocijtiiim varidhile n. sp. Denna form, som 

 mindre genom fasta karakterer än genom habitns skiljer sig 

 från föregående arter, är måhända blott att betrakta som en 

 ras af O. eucJihare A. Br. Da den i sina största former är 

 särdeles utmärkt, upptages den emellertid som ny art, så 

 mycket hellre som öfriga arter äfvenledes äro skiljbara mera 

 genom habitus än genom stadiga karakterer. . 



Svagt böjd — 3 hvarf spiralvriden. Stipes blott i 

 den ena ändan och lika lång som cellens bredd eller något 

 längre. Membranen tjock (till 3 a); lockets öfversta del för- 

 tjockad (till 5 <j.). Cellinnehållet glest fördeladt. Kromato- 

 foren (se nedan!) något oregelbunden. 

 Lat. cell. 8—21 y.. 

 Long. cell. 90—1100 a. 

 Insamlades på i vattnet nedfallna löf vid Sickla nära Stock- 

 holm. 



Den sist nämnda formen visade sig, såsom naturligt är, 

 lättast att undersöka. Alla teckningar af membranstrukturen 

 äro gjorda efter denna art och O. majus N^G. (I). 



I kollekter innehållande 02)hioc;/tiuni-celleT ser man ofta 

 tomma celler och afkastade lock till dem. Man iakttager 

 dervid lätt, att så väl membranen sjelf som dess lock kil- 

 formigt förtunnas ut åt kanterna och ej, såsom X-EGELi's och 

 följande författares uppfattning skulle förutsätta, och såsom 

 deras figurer antyda, är jemntjock ända ut i randen. Med 

 andra ord: den spricka, som skiljer locket från sin mot- 

 svarande membran, förlöper ej vinkelrätt mot membranens 

 yta, utan i ett plan, som lutar mycket snedt mot densamma. 



Det har lyckats mig att få se lockets naturliga afsprin- 

 gande på lefvande material. Det visar sig härvid, att det är 

 ungefär som ett handskfinger skjutet öfver återstoden af 

 cellen. På större former kan man föröfrigt på locket in situ 

 iakttaga detta. Man ser då, utom den ringforraiga linie, 

 som anger hvar sprickan på membranens utsida börjar, och 



