40 K. BOHLIN, XÅGRA SLÄGTEN AF ALGGKUPPEN CONFERVALES BORZi. 



beskrifningar igen, utan att de beskrifna kropparaes natur blifvit 

 rätt tydd; blott A. Braum nämner tvekande ordet <cytioblastus^. 



Cellkärnornas förliällande studeras bäst på individ, som 

 härdats i kromättiksyra ock färgats med hsematoxylin. 



Kärnorna äro väggstälda och alltid belägna vid en kro- 

 matofor. Alla cellkärnorna dela sig; dock synes delnings- 

 hastigheten vara störst i cellens öfre hälft, enär de der van- 

 ligen ligga tätare (Tab. II, 48). Det samband man på andra 

 håll iakttagit mellan cellens tillväxtzon och cellkärnornas 

 läge, finner häraf ett ytterligare stöd. Någon kvalitativ 

 skilnad mellan de olika kärnorna har det deremot ej lyckats 

 mig att finna. När en kärna delar sig, sj^nes detta ske i ett 

 plan snedt lutande mot cellens längdrigtning. Då de sedan 

 rycka i sär, komma de att ligga fördelade på en spirallinie. 



Kromatoforerna likna mer eller mindre bokstafven H. 

 Kärnan har sin plats vid midtbalken.^ Tydligast framträdde 

 detta hos mindre former, ex. O})!!, cochlcare (Tab. II, 49, 50, 56). 

 I Oph. variahiWs stora celler blir kromatoforen mera oregel- 

 bunden; dock kan man alltid spåra ofvannämnda grundform. 

 (Tab. II, 48). Kromatoforerna och cellkärnorna dela sig sam- 

 tidigt. Dervid klyfves kromatoforens tvärbalk och sidopar- 

 tierna glida isär, följda af hvar sin dotterkärna (Tab. II, 49). 

 Härefter antaga dotterkromatoforerna de ursprungligas form, 

 derigenom att de klyfvas utefter längden från båda sidor 

 ner mot cellkärnan. 



FranzÉ" beskrifver kromatoforen hos Sciadium Arhuscula 

 såsom ett utefter väggen löpande spiralband. Efter allt att 

 döma har han undersökt lefvande exemplar. På sådana är 

 det enligt min erfarenhet ytterligt svårt att komma under- 

 fund med kromatoforens byggnad. 



Jag har hos Sciadium (jracilijjes undersökt kloroplastens 

 byggnad på härdadt och färgadt material och der funnit den 

 ega alldeles samma form som hos Ophiocijtiuni (Tab. II, 59, 60). 



VII. Ophiocytiums förökning. 



Om Ophiocytiums förökning är icke mycket kändt. N^geli* 

 nämner endast, att dotterceller uppkomma genom tvärdelning 



' N.^GELi, 1. C. (Tab. IV. fig. A») har antvdt detta på sina figurer. 

 2 L. c. p. 15., Tab. XIII, fig. 1, 

 ••^ L. r.. p. 88. 



