8 F. R. KJELLMAN, DERBESIA MARINA FRÅN NORGES NORDKUST. 



konmia inom litoralregioiien, utsatta för liafsvågornas slit- 

 ning än då de förekomma på djupare, mera stilla vatten. 

 Möjligt vore dock äfven att antaga, att denna habituella 

 olikhet betingades af en olika allmän byggnadsplan. Den 

 invändningen mot dessa bada växters saniliörighet kan alltså 

 nog göras, att de allmänt klimatologiska oeb speciellt de hy- 

 drogratiska förhållandena vid Finmarken ocli Färöarna icke 

 kunna antagas vara så skiljaktiga, att härigenom en och 

 samma art skulle nödgas uppträda på så skilda bottenregio- 

 ner och utbilda det vegetativa systemet på så olika sätt, som 

 fallet synes vara med dessa växter. Då härtill kommer, 

 att Lyngbye's beskrifning pa och a±T3ildning af Vaticheria 

 marina, såsom naturligt är, icke lemnar någon upplysning 

 om en del finare byggnadsförhållanden, vigtiga att känna för 

 att afgöra de olika Derhesia-SiVt^Yw^.^ slägtskapsförhallande 

 enligt nutidens sätt att se, såsom uppträdandet af septa vid 

 grenbaserna och i sporangiernas skaft, kloroplasternas form, 

 sporernas antal i hvarje sporangium o. s. v., så kan det ju 

 med fullt berättigande sägas, att för närvarande en viss 

 osäkerhet förefinnes om D. marina Kjellm. icke, hvad angår 

 dess slägte, men väl dess artsamhörighet med Vancherla ma- 

 rina Lyngb. och sålunda dess artnamn. 



För att erhålla någon närmare kunskap om växtens ut- 

 bredningsområde är det också af vigt att få utredt, huru den 

 förhåller sig till andra arter af slägtet Derbesia. Till grund 

 för denna erforderliga utredning af D. marina från Finmar- 

 ken i förhållande till Vancheria »larina och andra närmare 

 kända arter af slägtet Derbesia torde lämpligast en så full- 

 ständig som möjligt beskrifning af denna växt böra läggas, 

 -lag lemnar derför till en början en sådan. 



Den uppträder, såsom jag retlan i det föregående påpekat, 

 såsom mycket glesa, mörkgröna. 1 — 1.5 cm. höga, slaka tofsar 

 på Lithothamnion soriferum och koraller. Dessa tofsar bestå 

 af ett på substratet krypande, grenigt, rhizomlikt axelsystem 

 och från detta vertikalt utgående axlar. Rhizomet — det 

 torde för korthetens skull få kallas så — är genom vanligen 

 korta och enkla tapplika. stundom längre, i spetsen greniga, 

 utskott fästadt pa underlaget; fig. 1, 2. I regel är det ställ- 

 vis mer eller mindre, stundom m^^cket starkt ledlikt hop- 

 snördt. Om insnöringarna ligga nära hvarandra, hafva mel- 

 lanstyckena en oregelbunden, ofta i optiskt längdsnitt nästan 



