10 F. R. KJELLMAN. DERBESIA MARINA FRÅN NORGES NORDKUST. 



men den bildas dock likaväl här som i sporangieskaften, der 

 den oftast är lätt att iakttaga; jfr fig. 15. Kloroplasterna äro 

 små, frän ytan sedda isodiametriska, omkr. 3 — 4 ii i diameter. 



Sporangierna — väl rättare att kalla gonidangierna eller 

 kanske helst gonidiogonierna — företräda grenar. De an- 

 läggas i likhet med dessa såsom en fin ntlDugtning från en 

 vertikal axel, aldrig omedelbart från rhizomet. Sedan denna 

 växt något i längd, tilltar den starkt i tjocklek vid spetsen, 

 fylles med elementarorgan. deribland kloroplaster i mycket 

 stor mängd och blir slutligen kort och tjockt klubblik. Den 

 tjocka, omvändt ägglika toppen åtskiljes genom en tvärvägg 

 och nedan-(innan)för denna utbildas mycket snart derpå ännu 

 ett septum, hvarjemte en interkalär förstoring af den mellan 

 de båda septa belägna väggen på sätt ofvan angifvits in- 

 träder. 



Gonidiogonierna äro alltid skaffade och skaftets längd 

 alltid betydligt mindre än själfva gonidiogoniets, men vexlar 

 i öfrigt inom ganska vida gränser, åtminstone mellan 25 och 70 t/. 

 Axillerna mellan skaft och moderaxel är i regel spetsig, 

 stundom dock nästan rät; jfr fig. 12 — 13 med 11. 14. Skaft- 

 scellens» längd vexlar betydligt, men i allmänhet är den obe- 

 tydlig. Dess undre(inre)septum ligger vanligast ett längre 

 stycke utanför moderaxelns kontur, stundom dock i närheten 

 af eller sammanfallande med denna, i hvilket fall skaftet i 

 sin helhet kommer att utgöras af denna s. k. cell. Det öfre 

 (yttre)septum är ofta inåtbugtadt mot gonidiogoniets inre; 

 fig. 13. Såväl septa som den mellan dem belägna väggen, 

 åtminstone dennas inre skikt, antar en i brunaktigt stötande 

 färg. 



Gonidiogoniets innehåll uppdelas i ett stort antal, åtmin- 

 stone sä vidt jag funnit, alltid mer än 20 gonidier, som ännu 

 ej fullt mogna äro omkr. 30 a i diameter. Hela gonidiogo- 

 niets innehåll uppgår åtminstone icke omedelbart i gonidier, 

 utan en söndring inträder i hvad man skulle kunna kalla 

 gono- och periplasma, den senare såsom ett, särskildt vid go- 

 nidiogoniets spets och bas, ganska mäktigt, ytterst fint gra- 

 nulöst, svagt färgadt lager omkring gonidierna; fig. 14. 



Gonidiogoniets \'Å^g är tunn. Sjelfva gonidiogoniet har of- 

 tast en omvändt ägglik form, då det är så långt kommet i 

 utveckling, att gonidierna framträda tydligt skilda från hvar- 

 andra, merendels en längd af 180 {.i och en tjocklek vexlande 



