LI 



for Mcmuskets Villfc, eller hvorledes det bestemmer sin F3'ldestgj6relse 

 ved denne. 



SædelJglieds Loven er Lov for Villicn i dennes hele Virken, haade 

 for den bevægende og for den bestemmende Villie. Villien skal. ikke blot 

 13-ldestgjöre de lovbefalede Forniaal som Zoi^'ens , men ogsaa som sine ea-ne 

 ikke blot handle ijölge , men ogsaa for disse Formaal j den skal, efter 

 den fuldkomne Lovs Bydende , være fri i at ville , og i at iværksætte disse 

 Formaal; dens Formaal og Öjemeder skulle være Loven underordnede af 

 en fri, fra Lovens Hellighed udgaaende Bevæggrund, oï ubetinget Agtehe 

 for Loven , og denne skal ikke aliène være Villiens höjeste Lov , men til- 

 lige som Lov dens höjeste Formaal. Men da Sædeligheds Loven, som 

 det Flöjcstc Væsens Formaal, er Lov for Menneskets Villie, er den ogsaa 

 som saadant Formaal for denne Villie, eller Sædeligheds Formaal; den 

 maa, iiolgc sin dobbelte Egenskab, være dette, ikke blot som bydende, 

 eller som Alhcrrens Villie, men ogsaa som det Algode, som Livets Op- 

 hav, som ALskaberens Villie. Som det Algc^le maa Sædeligheds Loven el- 

 ler det albydende Sædeligheds Formaal have en Bevæggrund, der fölger af 

 dette dens Grundvæscn. Denne, al Sædeligheds höjeste Bevæggrund, er 

 den rene (objective, uegennyttige) Kjærlighed: en fuldkommen, ubetinget 

 Hengivenhed for det Algode som Sædeligheds, det er, som den'höjeste 

 Lovs Formaal — som det höjeste Gode. Disse ypperste moralske Bevæg- 

 grunde ere Eet, eller den 5amme Bevæggrund, virkende i forskjellig Hen- 

 seende, ligesom det guddommelige Formaal og den guddommelige Lov er 

 den samme höjeste Bestemmelse, der som Skab ningsf orm aal meddeler den 

 menneskelige Aand de höjeste moralske Formaal og Bevæggrunde, og som 

 Sædeligheds Lov byder dem. 



Dette Resultat oplyses ved at udvikle vor moralske Bevidstheds 

 Forestilling om Sædeligheds Formaalet, som et ubetinget Pligts og Hengi- 

 venheds Formaal , som en uopnaaelig , uoverskuelig og uendelig dyrebar 

 Villiesgrund, og ved at betragte de tvende Almeenformaal , der i Bevidst- 

 heden ere os givne som moralske Grundformaal der forudsætte det höjeste 

 Sædelighedsformaal , som den Grundaarsag, hvorfra de udgaae og til hvis 

 Fyldestgjörelse de sigte. Disse Formaal cre det Sædeliggode, eller det 

 Gode i og for sig, og det Sædeligrette, eller Lovens Herredomme. Hint 

 svarer til det guddommelige Formaal som Formaal , eller til dets Lidhold, 



(7*) 



