192 



med Vandet, uden at være forbundne eller indhyllede i nogen 

 Sliim^ hvilket dog er Tilfældet med flere af Bloddyrene, 

 li vis Æg ere af samme Beskafienlied d. e. ei omgivne af nogen 

 jordagtig Skal. 



Efter saaledes at have berört et Par viglige Puncter, der 

 höre til denne Undersögelse, men endnu kræve flere fortsatte 

 Iagttagelser, vender jeg tilbage til den Gjenstand, der ligger os 

 nærmest, for at mude og bestride en Indvending, som man 

 kunde gjöre mod min Paastand. Det er den, at ilivor afvi- 

 gende end de Smaadyr, der findes i Muslingens Gjeller, ere 

 fra den i Form og Organisation, kunne de dog være dens Yn- 

 gel. Thi cfterat de have forladt deres forste Opholdsted, kunde 

 de jo undçrgaae en fuldstændigere Forvandling, inden de naae 

 Moderdyrets Form og Organisation. 



Ill vorvel vor Kundskab om Udviklingen af Bloddyrenes 

 Yngel endnu er hoist ufuldkommen, tilslaaer jeg dog, at uag- 

 tet de fleste Erfaringer vise, at Ungerne strax efter deres Ud- 

 klækning ligne jModerdyret, vi dog kunne og burde ei ansee 

 det for umueligt, at hos enkelte Slægter en betydelig Formfor- 

 andring eller Forvandling kunde finde Sted, især da en af de 

 mærkværdigste Conchylier, vi kjende, synes at bære Spor af 

 en saadan Forvandling. Det er nemlig det saakaldte yîspergil- 

 lum [Serpula -penis Linn, Penicillus. Cuu, Aspergillum Lamarck^ 

 Blainville)^ der paa sit kölleformige Ror har tvende smaa 

 eensdannede Skaller, der lade formode, at Dyret fodes som et 

 Tveskjæl og forst derefter antager den mærkelige Cylinder- eller 

 Roiform. Men vi kjende desværre aldeles Intet til Dyret, som 

 beboer dette Hör, end sige til dets forste Udvikling. 



