AMEL 
allene Lerlingen; men og Læreren finder en utömmelig Kilde 
tl Kundfkab. 
Den hvert Aar atter unge Natur meddeeler fine Dyr- 
kere den Kraft, den Sundhed, den Munterhed og den Sereni- 
tet, fom er udbredt over den; kiere Minder fetter ham i For- 
bindelfe med henfarne Dage og fierne Egne, og der har neppe 
veret nogen Botaniker, fom var det af Lyft, der ikke, lig Tr&k- 
fuglen, naar Vandrigstiden nærmer fig, fölte en vis længfelfuld 
Uroelighed efter at lykônfke Naturen, og fryde fig felv til Vaa- 
rens og de vexlende Aarsliders, og de med dem vexlende Plan- 
ters Fremkomit. 
Hos Vahl fammenknyttedes her behagelige Erindringer 
fra fierne Tider og Egne, fra den Tid, da han med Linnés 
talrige Folge giennemvandrede Upfalas Omegne, til da han eene 
giennemfôgte halvtropifke Egne i Afrika. Naturligviis maatte 
dette oplive det ved Neringsforger og ubehagelige Forhold 
nedflagne Sind, og bortjage den Frygtfomhed, fom viifte fig hos 
ham, naar han betraadte Læreftolen. 
I diffe Forhold var vores Lærer Wahi os dobbelt kier, 
hans V enlighed og Munterhed, foreenet med Naturens, fatte os i 
den Stemning, fom modtager letteft Indtryk; og derfor længtes 
vi alle efter den Dag, da vi fkulde med ham vandre til Planter- 
nes Hiem, og lere dem der at kiende. 
Baade fra Læreftolen og i Marken virkede altfaa Vahl 
med Held paa de unge Mennefker, fom hörte og fulgte ham. 
I en fnevrere Kreds, og med mere Henfyn til et dybere Stu- 
dium af den vegetabilifke Natur, virkede han paa den, fom havde 
_ Leilighed til, ved daglig Omgang at nyde hans Underviisning. 
Vid. Sel, phys, Skr. I Deel, I Hefte 1821. B 
