LXVI 
tens Forfatter at Hildekind (eller Hyldekind) har modtaget eller indtaget 
Riget (muclig især det Rige eller den Provinds hvori Stcdet ligger) og alt- 
saa besidder det med fuld Ret. Hint Tilnavn har hidindtil været aldeles 
ubekjendt , men Indskriftens Gvrige Indhold gjör det upaatvivleligt at der 
her tillægges den samme danske Konge som ellers i de os bekjendte Eddaer, 
Sagacr og Oltidskvad, saavelsom. og af Saxo og flere danske Forfattere, al- 
mindelig kaldes Ilarald Hildetand eller Hyldetand (Zilditönn, Hilditavr). 
Begge de fürstnævute Llovedkilder aufüre forskjellige Folkesagu, der vel 
kunde have givet Anledning til Tilnavnet Hyldekind (Manden med den saa- 
rede, men atter tilgroede Kind) hvilket Harald allerede af en saadan Hæu- 
delse, har faaet i sin Ungdom, hvorimod Sagaen bevidner at han fik det an- 
det, Hildetand (som egentligst betyder Krigsgudindens- eller Krigens-Tand) 
fordi han var en stor Kriger som havde holdt flere Feldttog end nogen an- 
den af hans Slægt Heraf bliver det klart, at denne Konge forst sildig kan 
have faaet dette nu almindelig bekjendte Tilnavn, som bragte det lörste i 
Forglemmelse. Den gamle nordiske Historie afgiver adskillige liguende 
Exempler paa slige Forandringer, hvorved endog Tilnavne ere traadte 
istedenfor Egennavne, saa at disse sidste endog næsten fnldkommen tilside- 
sattes eller glemtes. — Dernæst bevidner Gard (Gardr, Garör, Garbr) at 
han har indhugget Runerne, Han nævues udtrykkelig af Sögubrot som en 
at Haralds Skjalde og Kæmper, som deeltoge i Braavalleslaget, samt synes at 
kaldes af Saxo Gardh fra Byen Stange (eller StangLy) og er tillige 1ime- 
ligviis den Garthar, hvilken Stærkodder, efter samme Forfatter, roser sig af 
at have fældet i Slaget. — Efter at have tilkjendegivet sit eget Navn be- 
vidner Skjalden og Runemesteren Gard at en vis Udi eller OZ (Ole) havde 
aflagt Eed, det vil sige en Troskabseed, som Haralds Harförer. Han er 
upaatvivlelig Saxos Olo vegetus, Sagaernes Ali eller Oui frekni, som for- 
hen havde staaet i Haralds Krigstjeneste, men var gaaet over til hans Fjende 
Kong Ring, Saxos Ringo, Sagaernes og Indskriltens Hringr (eller Riner). 
Hvad vi af Indskriften have tilbage maa betragtes som et Slags magiskreligiös 
Bandsættelse af Landsforræderen og Bönner for den retmæssige Konges Sejer 
i en forestaaende Kamp. De Lebudes ved den korte Indledning "Odin vie 
Runerne”! Meningen heraf er uden Tvivl den, at den paakaldte (ellers af 
Harald Hildetand ivrig dyıkede) Gud, maatte give den paafölgende Bön en 
saadan Kraft, som kunde formaae Guderne til deus Opfyldelse, Indskrif- 
