LXVUI 
tid (fra 1157 til 1182), 1 hvilket Tidsrum denne Monumentets Undersögelse 
sandsynligviis er foretaget, maa hans her anféite Beretning derom i Hoved- 
sagen vere sandfærdig, skjöndt hans Beskrivelse over Indskriftens lange 
Udstrækning og övrige Beliggenhed ingenlunde er nôiagtig. Deraf indsee 
vi, at han ikke har veret selv paa Stedet, men misforstaaet de ham med- 
deelte Fortællinger derom, ved at sammenblande en lang Fjeldsti gjennem 
en stor Deel af Bleking med Fodstien over Runamos Klippeflade. Indskrif- 
tens nu först skete Dechillrering bekræfter Saxos Udsagn, forsaavidt det 
indlyser deraf.at Kong Harald virkelig har ladet den udhugge, hvorimod 
han har feilet 1 den Angivelse, at den indelioldt Haralds Faders Bedrifter. 
Det er mueligt at denne gamle Beretning er bleven foranlediget derved, 
at de af Valdemar den fste udsendte Runemestere, ved at læse Runerne 
forfra, have lest Haldan, tor Harald, og da maattet holde op med Lasnin- 
gen. Ogsaa er det, af Saxos Beskrivelse, sandsynligt at en Deel af Klip- 
pens naturlige Sprekker og Ridser allerede da har været til, og forvildet 
Runeskriftens Læsere, ligesom de saa tit siden have gjort, indtil de af en 
kyndig Naturgrandsker tilsıdst saaes rigtig i Videnskabens Lys. 
Den Skrift, hvori Indskriften nu sees at vere affattet, bestaaer upaa- 
tvivlelig af oprindelig simple, meest ægte nordiske Runer, uden egeutlig 
Punktering (hvilken overhoved de ældste pleie at mangle) men som sagt, 
læste bagfra eller fra Hôire til Venstre, (ligesom i orientalske, hetruriske, 
de ældste græske o. fl. Indskrifter) samt ovenikjöbet omsatte paa den kun- 
stige og især for uövede Rurelæsere let vildledende Maade som hörer til 
visse, fordum meest hemmeligholdte Arter af Runeskriften, kaldede Bandriu- 
nir Baandruner, Yefjur, Vævninger, Forviklinger, Zimingar, sammenlimede 
Trek, vel ogsaa Stitrur, (af modsat Betydning) sönderslidte Skritftegn, (da 
Brudstykker tit anvendtes til deres Sammensætning) og endelig Galdrastafir 
eller Trolddomscharakterer, hvortil saadanne kunstige Runer i ældre og 
nyere Tider ere blevne anvendte af Overtroiske. Af lignende Art har og 
formodentlig det saakaldte Stafkarlsletr (Stavkarls Skrift) været, hvori 
Snorre Sturlesån af en Ven blev advaret om Anslag mod hans Liv (Aar 
1241) men hvilken han til sin Ulykke ikke kunde læse. Nogle blandt 
Binderunerne ere affattede saaledes, at et heelt Navn eller Ord sees at være 
sammentrængt til et eneste Bogstav eller Charakteer. Dette forudsætte for- 
skjellige Vers fra Middelalderen at være vel bekjendte for dem som ret for- 
stode sig paa at skrive eller læse Runer f. Ex. 
