LXXI 
fælde) da skreves fra Höire til Venstre, Her kan maaskee denne Skrive- 
maade være bleven anvendt af magisk-overtroiske Grunde, thi det kan og 
bemerkes ved Indskriftens Original (som ikke, formedelst det Nydanskes 
forandrede Sprogbrug, kan siges om Oversættelsen) at om man end Ord 
for Ord (ikke Bogstav for Bogstav) læser den bagfra, giver det Hele dog 
den selvsamme Mening. Af Middelalderens Skrifter kan man see, hvilke 
og der ved Exempler vises, at man netop har anseet saadanne Bönner og 
Besvergelser for de kraftigste; en lignende Overtro har og, især om l’oesie 
af den Natur, (de saakaldte s/éttubônd) været gængse blandt en Deel af Al- 
muen i Island, lige til vore Dage. 2) At Aser og Alfer overhoved, iser 
Odin og Frei (Freier eller Freyr) samt Troskabs- Venskabs- og Kjarlig- 
heds-Guddommene (dstagoS, især Freja) da dyrkedes i Danmark, hvilket 
ogsaa saavel Sagacrne, som Eddadigtene, ja endog tildeels endnu tilværendet 
lolkesagn og Almuetro bekræfte, 3) At den gamle danske Tunge, nu kal- 
det Islandsk, taltes og skrevesi Danmark, férend Island blev opdaget. Her- 
ved maa det bemærkes at alle de Ord som forekomme i Indskriften, mere 
eller mindre stemme overeens med Middelalderens eller nyere Dansk, med 
Undtagelse af et eneste erin (örin) som dog synes at stemme overeens med 
det plattydske eller sönderjydske aarig. 4) At danske Vers da affattedes 
efter de for Fornyrdalag eller Starkadarlag (de ældste Digtes eller Stærk- 
odders Versemaal) gjeldende Regler, med vedbörlig Alliteration, og 5) at 
Saxos og visse gamle Sagaers hidindtil at Mange blot for mythiske anseete 
Fortællinger, tildeels beroe paa historisk, ja her endog næsten paa diploma- 
tisk Grundvold, Herved maa vi endelig ledes til at troe, at den historiske 
Sterkodder (der vel maa adskilles fra en eller flere mythiske) virkelig har 
levet 1 Braavalle Slagets Tid, og at hans Vers, benyttede af Saxo og Sögy- 
brois Forfattere, have handlet om denne berönte Begivenhed, om de end, 
da de saaledes brugtes, have været noget forvandskede af Traditionen, især 
formedelst Sprogets successive Forandringer, Höilig er det at beklage, at 
vore Oldskrifters skarpsindige og lerde Fortolker, den förste Ophavsmand 
til Runamos videnskabelige Undersögelse, Biskop 2, Z. Müller, ved en me- 
get for tidlig Död hindredes fra at fuldföre Saxos verdige Udgivelse, uden 
at kunne meddele den lærde Verden sine Bemærkninger ved den herom- 
handlede Opdagelse (der ellers glædede ham meget), da de vistnok, som ud- 
sprungne af mangeaarig ufortröden Grandskning over disse Æmner vilde 
have blevet særdeles lærerige og oplysende. 
