314 
samtliges endelige Undergang, fandt jeg opbevaret under de mörke 
Hvelvinger af et underjordiskt Labyrinth, med hvis förste Gang 
jeg agter at gjüre det ærede Selskab bekjendt ved nærværende 
Afhandling. 
Har man omgaaet den östlige Ende af Indianerklippen, 
stiger man jævnt op ad en svagt sig hevende Hoi, ladende til 
höire de uordentlige Masser af sammenhobede Kalksteensblokke, 
hvilke jeg alt ovenfor har omtalt. Snart hever sig over disse 
löse Masser en sammenhengende Klippe, der, bestandig tiltagende 
i Höide, fortsætter sig med et bueformigt Löb gjennem Syd til 
Ost. Paa det östlige Affald af denne lille Bjergkjede, i en Af- 
stand af 200 Skridt fra den omtalte Eng og omtrent 50 Fod he- 
vet over samme, befinder sig Indgangen til Hulen. Den er lav 
og uanseelig, og vender mod Nordost. Fölger man dens venstre 
Veg, stiger man, gjennem en höi og bred Gang, der forlöber 
lige 1 Retningen Sydvest, bestandig jevnt nedad, indtil Stalag- 
mitskorpen, paa hvilken man gaaer, pludselig sænker sig ned 
som et frossent Vandfald i et Dyb, hvormed Hulen ender i denne 
\etning. Fölger man derimod, begyndende fra Indgangen, den 
höire Veg, föres man snart ind i en Gang, der vender sig mod 
Nord, og med forskjellige Böimnger forlöber parallel med Klip- 
pens ydre Veg. Denne Gang udsender tvende Sidegrene til 
Höire, mod Klippens Overflade, hveraf den forste naaer samme 
og danner en anden Aabning eller Indgang til Hulen, den anden 
derimod ender blindt. Ei langt fra sidstnævnte Aabning frem- 
bringer Drypsteensdannelsen et skjént Partie i Form af megtige 
Sneehöie, der hæve sig amphitheatralsk den ene over den anden, 
overtrukken med en glimrende Chrystalskorpe af blendende hvid 
