7I 
hôiningerne, og som begyndte bagtil ved Foreenings-Marvens ba- 
geste Ende med en Spidse; den bageste Halvdeel af disse For- 
höininger var spaltet i to Grene, som först i Midten nærmede 
sig mod hinanden, löb derefter jevnsides fremad og endte sig 
med Foreeningsmarvens forreste Ende. Imellem de bageste 
Ender af disse spaltede Marvegrene var Foreeningsmaryen lidet 
fordybet, og her saaes tydelig de bagfra fortil gaaende op- 
höiede Marvestreger, hvilke i Menneskets Hjerne undertiden 
findes saa svage at de neppe ere synlige. Disse kaldes som 
bekjendt Lancisii Streger (striæ longitudinales Lancisii); de 
endte sig paa det Sted hvor de foromtalte Marvgrene nærmede 
sig hinanden, men derfra toge to mindre ophöiede Striber 
som strakte sig mellem hine Grene til Foreeningsmarvens for- 
reste Ende, deres Begyndelse. 
Ved hver Side af Foreeningsmarven fandtes de överste 
saakaldte Horn (cornua superiora) af Hjernens Sidehuler, og 
ved at ville forfölge disse bagtil ned- og udåd maatte Hjerne- 
massen tages dybere bort end hos Mennesket. Det nederste 
Horn ligger nemlig hos Aben meget dybt, da de mellemste 
Huulheder i Hjerneskallens Grundflade ere dybere og de mel- 
lemste Hjernelapper rette sig efter disse. Efter fuldkommen 
Aabning af disse Sidehuler (Ventriculi laterales) fandtes de at 
have megen Liighed med Menneskets. — De överste Horn 
cornua superiora) begyndte fortil med en liden Spidse, gik 
indad og bagtil jevnsides den nedstigende Skillevæg at Foree- 
ningsmaryen (septum pellucidum). Omtrent der hyor Foree- 
ningsmarvens Forhöininger lægge sig til hinanden, begynde de 
at gaae udad og lidet nedad, for at danne den stærke Bugt, 
