79 



1er i Væsenets Cellevæv alt mere og mere, ligesom An- 

 samlingen foröges. De tilgrændsende Celler af Væsenet 

 hvor ingen Ansamling er skeet, lide ligeledes; de blive 

 sammenpressede, lægge sig tættere og meer parallel til 

 hinanden, hvorved da tiisidst, af det vedholdende Tryk 

 inden fra udad, en fuldkommen fast Cellehinde bliver dan- 

 net. Naar nu saadanne Ansamlinger og Afsætninger skee 

 paa forskiellige Steder i Nyrens Væsen, saa virke de imod 

 hinanden, Cellevævet bliver fastere og tættere sammen- 

 trykt, saaledes at det ikke er sieldent at alt Mellenwæsen 

 {Parenchyma) er aldeles forsvunden, og der viser sig ik- 

 kun Cellerne, naar Nyren igiennemskiæres. Dog kan man 

 endnu paa et eller andet Sted finde noget Mellemvæsen 

 imellem Hinderne af saadanne Celler, men som dog er fa- 

 stere og tættere end i naturlig Tilstand. Ligesom nu Ma- 

 terien har været længe indsluttet i Cellerne, bliver den og 

 almindelig mere skarp , og i saa Tilfælde angriber den 

 Skillevæggene iraellem Cfelierne, som blive more og briste^ 

 Heraf kommer det da, at den ene Celle kan aabne sig 

 i den anden, ja selv at Materien kan bane sig Vei til Ny- 

 rekalkene, hvorigiennem den da bliver afledet til Nyre- 

 bækkenet, og herfra igien ved Urinlederen fort til Urin- 

 blæren. I saadant Tilfælde finder man gierne disse 

 Celler tomme. Dette er ikke saa almindehg Tilfælflet, 

 hvor Cellerne ere opfyldte med Vand, thi Vandet bliver 

 ikke saa let skarpt, defs Tryk er stærkere, mere vedhol- 

 dende og foraarsager derved at Cellehinden bliver fastere 

 og stærkere j thi her lider Opsugnings- eller Afforings- 



