vara fruktsam, så voro röräldrarne af samma art. 

 Vi anmärka härvid att genus efter detta begrepp 

 ofta skulle afvika frän de nu i zoologien brukliga 

 genera, men det har mycket för sig, och förtjenar 

 all uppmärksamhet. Man skulle, om denna el- 

 ler nägon annan princip följdes, slippa att få se 

 hästen och åsnan, lejonet och tigern, orren och 

 tjädern skilda i olika genera; men man skulle äfven 

 nödsakas att inom samma genera hopföra rådjuret, 

 fåret och geten, — hönsen, fasanerna och påfo- 

 geln m. fl., som länge varit åtskilde. — F. går än 

 vidare och tror, att alla de djur af olika genera, 

 mellan hvilka parning kunde äga rum, men utan 

 att alstra afFöda, borde tillsamman utgöra en Ordo. 

 Vi tro, att i fall noggranna forskningar, öfver detta 

 ämne, grundade på fakta, anställas, så kunna de 

 leda till resultater af stort värde. 



En annan skrift, som afhandlar samma ämne 

 är D:r A. F. Spring iibcr die naturhistorischen 

 BegriflTe von Gattung, Art und Abart (8:0 Leipzig 

 1838, belönt af Pliilos. Fac. i Miinchen). S, fram- 

 går hufvndsakligcn på speculationens bana, men 

 synes väl bevandrad i den speciella naturkunskapen. 

 Han skrifvcr hufvudsakligen såsom botanist; men 

 detta är ett af de ämnen som hafva lika interesse 

 för zoologien som för botaniken. Af hela afliandlinjjen 

 synes, att Förf:s begrepp om art innefattas i den af 

 De Candolle modifierade Linneiska difinitionen derpå: 

 att "y/rt (Species) är sammanfattningen af alla de 

 individer som likna hvarandia noij, för att bcrät- 

 tiga oss till antagandet, att de härstamma från sam- 

 ma föräldrar." Begreppet synes härigenom blifva 

 mera praktiskt användbart, än de förut nämde, 

 men det blir alldeles obestämdt, då man ej kan 

 hafva någon histoiisk kunskap om huru mycket de 

 ursprungliga föräldrarncs afkomliiigar hafva föran- 



