vigliga bidrag till djurens psycliologi. Fl ourens 

 har pa ett ställe samlat dessa Fr. Cuviers åsigter 

 (i Ann. Se. Nat. XII (1839) p. 235. — Se äfven 

 Fror. Not. 1839. No v. N:o 255, 256). Han upp- 

 drager en noga gräns mellan instinlit och forstand 

 (intelligence). Den föira beror pa kroppsbildiiingen, 

 och har endast afseende pä de naturliga behofvens 

 uppfyllande eller slägtets bibehållande, och är lika 

 utmärkt hos de lägre som hos de högre djuren. 

 Hos de högst utbildade, t. ex. apor, rofdjur, idislan- 

 de djur m. fl., märkes dessutom tydliga yttringar 

 af ett förstånd, hvilka äro mera utmärkta i den 

 män djuret är högre organiscradt.* således utmärk- 

 tare hos rofdjuren än hos de idislandc. Gnagare 

 och pungdjur stä i detta hänseende lägst bland 

 däggdjuren. Det är instinkten, som drifver bäfvern 

 och biet alt bygga, fogeln att flytta, det nyfödda 

 barnet att söka efter moderns bi öst; men det är 

 ett verkligt förstånd, ehuru i sin enklaste yttrings- 

 form, som lärer vargen och räfven att undvika 

 snaror, och husdjuren att skilja mellan sina skötare 

 ocii andra personer. Men hunden igenkänner sin 

 herre vid alla tillfällen och blott på rösten eller 

 ljudet af dess gäng, hvaremot oxen förlorar känne- 

 domen om sin skötare, om denne blott påtager en 

 annan drägt än den vanliga. De förmögenheter hos 

 djuren, som bero på instinkten kunna ej förändras 

 eller uppaibetas; de som bero på förståndet kun- 

 na utbildas, ej blott hos individen, utan aXvcn 

 hos racen: en hundvalp, som är födfl af en race, 

 hvilken genom flera generationer blifvit diesserad 

 för jagt, behöfver ingen eller ganska ringa dres- 

 8ur för atf hlifva jagthund. Mellan det djuriska 

 och det n)enskliga tillståndet framställes medvetan- 

 det såsom en gräns: hunden kan väl tänka, veta. 



