minnas; tneii lian kan ej (änku eller veta alt iuiti 

 tänker &c. 



I sammanhang härmed afhandlas husdjurs-till- 

 ståndet. Fr. Ciivier skiljer mellan tan.da djur (ap- 

 privoisés) och husdjur (domcstiques). Bada dessa till- 

 stånd kunna endast finnas hos djur, som yttra tydliga 

 själsförmögen heter, ty tämjandet n)aste ske genom en 

 följd af erfarenheter hos djuret, dels af menniskans 

 Öfverlägsenhet, dels af dess välvilja mot djuret. Men 

 husdjur, d. ä. husbonden tillgifna, kunna endast sådane 

 djur bli, hvilka liksom menniskan hafva instinkten att 

 lefva i samhälle, eller i sällskap af flera förenade famil- 

 jer, under anförande af den starkaste eller äldste. 

 Så lefva hästen, hunden, oxen och alla husdjur, i 

 vilda tillståndet. F. Cuvier tror, att husdjuret uti 

 menniskan blott ser en anförare för hjorden: en 

 ledbock eller skällsjumse, och att det närmar siff 

 menniskan med så mycket större tillgifvenhet som 

 hon är detsamma öfverlägsen. Om katten, som i 

 vilda tillståndet lefver ensam, säger han att den väl 

 blifvit ett tamdt djur, men aldrig ett egentligt 

 husdjur. 

 Bruket af Djurens användbarhet för menniskan, i egen- 



skap af tamda ellei' af husdjur, beror onekligen pä 

 en mängd förhållanden, sä väl i deras fysiska bild- 

 ning som själs-förmögenheter. Ett af de förra an- 

 föres af Marcel de Serres i en afhandlinff om 

 hästens och åsnans ursprung (Ann. Se. Nat. vol. 8 

 (1838) p. 177). Han säger nemligen, att det långa 

 tandlösa mellanrummet, framom kindtänderna, gjort 

 bruket af betsel möjligt, och lättat dessa djurs täm- 

 jande. Men han misstager sig ganska mycket, då 

 han säger att delsamma varit händelsen med Renen, 

 om hvilken han tror, att Lapparne styra densamma 

 med betsel, hvilket icke är, och säkert aldrig vaiit 

 brukligt. Renen styres nemligen med en enkel rem, 



