som biiicics vid en annan rem, lindad om liornens 

 basis unj^fefär såsom tömnieti näj^on gånjr plägar fä- 

 stas på oxar. 



Då vi tala om djurens tämjande och menni- Mcnni- 

 skans makt öfver dem, iliågkomma vi det välde som'jg°ö*f^"/ 

 djnrförare ofta fä öfver vilda djur, gonom vanan djupen. 

 alt umjjås med dem. Detta välde har nvljoen visat 

 sig i en ovanligt hög grad hos 2:ne personer, nem- 

 ligen djurföraren van Amburgh och en Anglo- 

 Amerikanare v. n. Carter, om hvilkas förmåga att 

 kufva och tämja vilda djur, vi läst talrika, fastän 

 ofta uppenbart öfverdrifna berättelser i allmänna 

 tidnincfarne under de sednasle åren. Det lärer emed- 

 lertid vara säkert, att båda dessa män äga en sådan 

 vana att umgås med vilddjur och ett sådant välde 

 öfver dem, att de, endast beväpnade med ett spö, 

 gå in uti burarne till lejon och andra stora rofdjur, 

 till och med sådane med hvilka de ej varit närmare 

 bekanta, utan att djuret, oaktadt sin öfverlägsna 

 styrka, vågar anfalla dem. Man har länge känt 

 dylika fenomen i en ringare grad, och vetat, att det 

 är med blicken som menniskan beherrskar djuret. 

 Intet djur kan motstå den öfverlägsenhet i själskraft 

 som framstrålar ur menniskans ö"a, och sjcnom alt 

 .se ett djur skarpt i ögat, kan man när som helst 

 bringa det aldra vildaste till oro och fruktan, hvil- 

 ket är lätt att försöka på dem som äro inneslutne 

 i menagerier. 



Uti framställningen af F. Cuviers åsigfer öfver Djurs 



dl,. .. , „ i-ii- ärftliga 



jurens intelligens, narndes åtskilligt om en sort böjelser. 



ärftlig själsbildning hos dem, och vi lemna här, så- 

 som ytterligare bidrag öfver samma ämne, ett ut- 

 drag af en ganska läsvärd artikel af Mr Knight 

 (i Philos. Träns. 1837 p. 365\ Han har under 60 

 års tid, såsom ifrig jägare, gjort en mängd obser- 

 vationer, som anföras och tydligen visa, alt efter 



