186 



det nemligen först, och fortfar sedan dermed, un- 

 der hela det långvariga och mödosamma arbetet, 

 att inprässa rofvet genom munnenj. Afven bestri- 

 der Brehm skallerormens ofta omtalade tjusnings- 

 förmåga. Han hade insläppt en dufva i buren till 

 en skallerorm, för alt få se det märkvärdiga phae- 

 nomenet; men de brydde sig ej om hvarandra, 

 och efter nägra dagars tid togs dufvan åter ut, 

 lika frisk som dä hon insläpptes. (Isis 1837, p. 691). 

 En annan berättelse, som svnes nii" höra till 

 de många dikter, hvilka varit och äro gängse om 

 Amphibier, anföres i Charlesw. Mag. 1837, p. 441; 

 att nemligon de vanliga huggormarnes ungar, vid 

 annalkande fara, fly in i munnen på modren. 

 Berättaren säger sig hafva sjelf sett detta. Emed- 

 lertid tviflar jag tills vidare på alt han känt huru 

 stora dessa ungar äro, då de framfödas, och för- 

 modar att han misstagit sig på daggmaskar, som or- 

 men nyss hade sväljt. 



Sjöormen. Till de fabellika underrättelserna om den 



stora Hafsormen (jemf. förra årsb. p. 69) kommer 

 ännu en, af Löjtnant Buhier , som skulle hafva 

 sett den nära Boston år 1839, och uppgifver dess 

 längd till ungefär 120 å 135 fot; men denna un- 

 derrättelse är lika litet upplysande, som alla de fö- 

 regående (se Fror. Not. 1839 Oct.; XII, 6 p. 88). 



Ampliibi- Fjällen hos Ccecilia och Lepidosaurus beskrif- 



ernesfjäll.^gg af M a n d 1 i Ann. Se. Nat. XII, p. 291. De 

 skola äga mycken likhet med dem hos fiskarne 

 (jemf. längre fram, under Ichthyologi). Amphi- 

 biernes fjäll i allmänhet skola vara beskrifna af 

 samme författare i 2:dra volumen af Demidoffs 

 förut omtalade resa, men jag har ej haft tillfälle 

 att se någon uppsats af Man dl i detta stora arbete. 



