»om representerar den inbördes åverkan 

 enielhiii Ivenne oändligt små delar af le- 

 dare, som urladda electriciteten. 

 Eleciro- Davy **^ hade funnit att ett electristt 



'"'^"*' sla°;, led t genom concentrerad svafvelsj- 

 försök ra, icke hade förmågan att gifva raagne- 

 «{• f^AVT.j^j.j^ polaritet åt en Iransversalt mot sla- 

 gets riktning lagd stälnål, samt att, då 

 slaget togs genom luften, tvert öfver nå- 

 len, blef magnetiska polariteten mycket 

 svagare, än då urladdningen skedde genom 

 en metalltråd. Detta förklarade han der- ^ 

 igenom, att via den svagare ledningen af 

 vätskan och af luften, blef den qvantitet 

 electricitet, som i ett gifvet tidsmoment 

 urladdades, för ringa för att uppväcka 

 särdeles märkbara magnetiska phenomen. 

 För att bestämma om detta möjligen kun- 

 de härröra af rörligheten i de flytande 

 kropparnes delar, försökte Davy urladd- 

 ning genom rör, fyllda med qvicksilfveroch 

 med den smälta lättflytande metallbland- 

 ningen af vismut, bly och tenn, hvilka 

 båda vid detta tillfälle verkade såsom so- 

 lida metalliska ledare. Då han i deras 

 ställe använde väl utbrända trädkol, så 

 kunde äfven en ganska stark electrisk sta- 

 pels urladdning icke verka på magnetnå- 

 len, förr än kolet för båda ändar omveck- 

 ledes med platinalöf, så att contacten med 

 metall skedde i ganska många punkter, 

 och metalltrådar leddes från löfven till 

 stapelns poler. Detsamma inträffade med 



*) GiLBERTs Annalen der Physik, neue Folge. 

 Il B,, g. 241. 



