io6 



nade lakmuspapper, smakade surt och sam- 

 mandragande, h varur, genom varsam af- 

 dunstning, brungula nålformiga kristaller 

 erhöllos. Lösningen fällde melallsallei', all- 

 deles likt kalisaltet, och gaf ej blott med 

 jernoxidsalter, men väl med jernoxidul- 

 salter. Det är osäkert om denna förening 

 kan betraktas såsom svarande emot den 

 så kallade jernhaltiga bläsjran. Propor- 

 tionen emellan jern och cyanogen vore i 

 båda densamma, nemligen på i atom jern 

 6 atomer cyanogen, men i den sistnämnda 

 är I atom jern-bicyanur förenad med 4 

 atomer väte-cyanur (^blåsyra) =FeCy^ 

 +4H*Cy, och i den fÖrra, eller den röda, 

 är en atom jern-tricyanur förenad med 3 

 atomer väte-cyanur =FeCy3 + 3H^Cy. 

 Den omständighet, för hvilken jag vid 

 dessa röda föreningar fastar en särdeles 

 uppmärksamhet, är följande: Jernoxidens 

 röda färg, vanligen alltid, i mer eller min- 

 dre hög grad, meddelad åt dess salter, har 

 alltid synts mig tala till förmån för den 

 ideen, att anse saltsyrad och iodsyrad 

 jernoxid för verkliga salter med oxiderad 

 basis, i h vilka, liksom i andra salter af 

 denna oxid, oxidens färg så till sågandes 

 lyser igenom syran. Hos de här beskrif- 

 na röda dubbel-cyanurerna inträffar sam- 

 ma fall, och så länge de äro upplösta i vat- 

 ten, representerar oss theorien dem såsom 

 verkliga blåsyrade jernoxidsalter; men deu 

 kristalliserade dubbel-cyanuren hållei' icke 

 mera något syre, det är således ingen 

 jernoxid, ehuru den har samma (^iirg, som 

 af jernoxiden oftast gifves; deremot är 



I 



b. I 



