1 1 r 



veckling af qväfoxidgaz, då deremot den. 

 inre massan oxideras li varken af syror 

 eller i bränning, och endast med tillhjelp 

 af smältande salpeter kan förenas med sjre. 

 En händelse har fört oss ett steg närma- 

 re kännedomen af denna metall. Man fann, 

 under loppet af förledet är, i slagg från 

 det stora jern verket Merthjr Tydwill i 

 Wales små, blekt kopparröda kristaller af 

 metallisk glans, livilka man ansåg för svaf- 

 velkis: till dess de blefvo undersökte af 

 WoLLASTON som fann dem vara metallisk 

 titan *). Dessa kristaller äro réguliera 

 kuber, icke strimiga, liksom svafvelkisens, 

 livilka ofta öfvergå till pentagonal dodecaé- 

 dern; men somliga bland dem hafva in- 

 denteringar efter cuber, liksom det är van- 

 ligt på koksalt. De äro så hårda att ett 

 hörn af en kristall repar ej allenast glas 

 och stål, utan äfven polerade ytor af agat 

 och bergkrjstall. De äro osmältliga för 

 blåsröret, an löpa under blåsn ingen obe- 

 tydligt och återfå sin metallglans igen i^f 

 borax. Hvarken denne eller kolsyradt na- 

 tron angriper dem i smältning. Af sal- 

 peter oxideras de, dock utan detouation, 

 och af salpeter och borax gemensamt kun- 

 na de upplösas med titans vanliga färg- 

 spel. På våta vägen angripas de af ingen 

 syra. De största kristaljerna hade ^^ lums 

 sida, de kunde derföre icke till sin egentl. 

 vigt bestämmas. Vid de försök Woi.i.a- 

 STON n)';d desse kristaller anställt, laiui 

 han dem hålla hvarken jern eller tenn, 



*) Phillips AnnalsofPhilosophy, Jan. iSaS. p. G7. 



