133 



lerna fällas tillika med jernet, eå lösa de 

 genast upp sig i Jen kokheta välskan. 

 Denna method är i synnerhet att använda 

 i stort för t. ex. rening af kobolt, ehuru 

 , man der niAste nyttja kali för ammoniak, och 

 den grundar sig på de neutrala jernoxidsal- 

 ternes egenskap att fällas i kokning, men 

 då en viss grad af syra haller jern upplöst, 

 måste man alltid mätta efter hand med alka- 

 li, till dess att vätskan är så föga sur att intet 

 jern kan stanna deri. Jag har funnit den, 

 i synnerhet för ett fall, i analytiskt häUf. 

 seende med särdeles förmon användbar, 

 iiemligen då jern och phosphorsyrad kalk 

 förekomma tillsamman, hvilka man har 

 svårt att åtskilja. Man mättar lösningen 

 i det närmaste, eller till dess en fällning 

 begynner visa sig, och kokar den sedan, 

 h varvid jernet ulfälles, men den phosphor/- 

 syrade kalken stannar i vätskan. Då det 

 basiska saltet vanligen vill gä igenom filt- 

 yum, 'har .jag funnit fördehigligt att kla- 

 ra vätskan med några droppar upplöst 

 husbloss, som gör jernoxiden sammanhän- 

 gande. Var saltet ej fullt mättadt så får 

 man ännu jern i vätskan och måste då 

 mätta och koka om igen. Den fällda jern- 

 oxiden håller alllid phosphorsyra, och 

 kalk stannar i vätskan som i förhållande 

 derefter förlorat af sin phosphorsyra. 



Gmelin har visat att den rÖda dub- 

 belcyanuren af jern och kalium är ett 

 ganska känsligt reagens för jernoxidulsal- 

 ter, ur hvilka det fäller berlinerblätt, då 

 det icke ger fällning med oxidsalterna ^'). 



*) r^eues Jojur. der Chem. und Pbys. B. 4* p- M^- 



