ställer det i ett kärl, innehälknde t. ex. 

 en upplösning af svufvelsjrad kopparoxid, 

 så uppkommer ingen annan verkan dem 

 emellan, än att kopparsaltet småningom, 

 sprider sig uppåt i vattnet, under det att 

 vätskorna behålla sin ursprungliga niveau. 

 Sätter man ett stycke silfver i röret, så 

 förändras förhållandet icke eller; men sätter 

 man dit en metall t. ex. jern, som kan fälla 

 lopparen, d. ä. som har frändskap till 

 kopparsaltets syra, så stiger vätskan smånin- 

 gom genom blåsan upp och om vätskan 

 utom och inom stod lika högt, så ser 

 man, redan efter en eller annan timma, vat- 

 tenytan höja sig i röret, och efter ett par 

 veckor har det stigit ända till 2 å 3 tum , 

 så att det, om röret är korrt, rinner öfver. 

 Det är likgiltigt föröfrigt om en metall är 

 upplöst i vätskan eller ej, ty endast syra 

 och vatten frambringar samma plienomen. 

 Ju större frändskap metallen har till sy- 

 ran ju hastigare sker denna vandring af 

 vätskan, så att den under i Öfrigt lika 

 omständigheter, steg omkring silfver 2 li- 

 nier, omkring koppar 60, omkring zink 

 2/\i, och omkring jern 36i , på lika tid. 

 Vätskan innehöll vid dessa försök utspädd 

 salpetersyra. Om syran slås inuti rö- 

 ret och metall och vatten är i det om- 

 gifvande kärlet, så sjunker vätskan i röret 

 och stiger ut omkring. Fischer yttrar sig 

 härom, att "detta phenomen slutar sig till 

 dem, hvilka Erman upptiickt, och genom 

 hvilka samtidigt frambringande af meka- 

 nisk coherens och chemisk frändskap är 

 idagalaggd, eller rättare, det ar alldeles 



