2D2 



sannolikast, att jordens luflkrels haren änd- 

 lig utvidgning, hvars gränsor bero af vig ten 

 af den constituerande sista atomen, hviiken 

 sjelf måste vara af ändlig storlek och 

 genom dess delars repulsion ej vidare låter 

 ScHMiDTssöndra sig i än mindre moleculer. — Schmidt 

 '^naUon C^ Giesscn) har deremot redan förut funnit, 

 af Jord-att jord-atmospherens gräns bör vara der, 

 sp^hacns l^varest luftens specifica elaslicitet år i jera- 

 högd. vigt med tjngdskraften och, i grund af 

 Gay-Lussacs försök öfver luftens expansi- 

 bilitet samt Humboi.dts lag för dess med 

 högden aftagande värme, bestämmes ge- 

 nom denna hypothes högden af vår luft- 

 krets till 5,01 Sv. mil öfver det ställe hva- 

 rest medel-temperaturen är 22°4 Reaum., 

 men till 4>58 mil der den äro°, och of- 

 vanföre denna högd finnes ej vidare någon 

 luft enligt hans förestälhi.ingssätt ''^\). 



Jag betviflar ej riktigheten af AVoi- 

 i.ASTONS resultater och det stöd han der- 

 uti kanske kufvudsakligast sökt för atom- 

 lärans rättfärdigande, men ciinrar endast att 

 hvad nödvändigheten af en gräns angår, ej 

 allenast för vår jords, utan föi- himlakroppar- 

 nas almospherer i allmänhet, sä är hans me- 

 ning ingalunda ny. Laplace har längese- 

 dan anmärkt, att elasticiteten i detta slaj;s 

 fluida måste altaga i ett större förhålianilc 

 an den sammantrjckande tyngden och shi- 

 teligen alldeles försvinna vid sjelfva ylan al 

 atmospheren, just ur det skäl, att denna 

 sistnämnde annars skulle oupphörligen ut- 

 vidgas och sluta med alt kringsprida sig ut 

 alla håll i den omätliga rymden. 



"') GiLBERTS Annalen 1822. 



