den vanliga meningen, att, för att rätt 

 uppfatta ett djurs karakter, det skulle for- 

 dras att observera detsamma i dess vilda till- 

 stånd, och tror att denna karakter i visst 

 fall yttrar sig tydligare under dess fången- 

 skap, och i det sätt huru detsamma då för- 

 mår fatta och mot väga de många oväntade 

 och skiljaktiga inverkningar, för hvilka det 

 finner sig utsatt. 



För öfrigt beror ett djurs större eller 

 mindre tjenlighet att tämjas till husdjur, 

 ingalunda på dess naturliga vildare eller 

 spakare lynne, utan på dess förmögenhe- 

 ters möjliga utbildning, och på den fast- 

 het i lynnet , som tryggar oss, att den grad 

 af spakhet och läraktighet, som det en gång 

 erhållit, äfven bibehåller sig. ^Sålunda äro 

 just rofdjuren de, hvilka, en gång full- 

 komligen tämda, mest utmärka sig både 

 genom trohet , tillgifvenhet och läraktighet, 

 hvarpå hunden är det tydligaste exempel. 

 Af alla djurslägten synas deremot, i Fr. 

 CuviERS tanka, inga så testämdt aflägsna 

 möjligheten af att kunna blifva husdjur, 

 som Markattorna; emedan oaktadt deras 

 stora imitations-förmåga, deras fmtlighet 

 och vighet, det ostadiga, nyckfulla och 

 falska, som egentligen stämplar deras ka- 

 rakter, gör det alldeles omöjligt att lita på 

 dem, eller att kunna bemedla en varaktig 

 sämja mellan dem och de öfriga husdju- 

 ren. De djurarter, som redan i vilda till- 

 ståndet lefva flockvis, eller i ett slags sam- 



handlJng, hvarmed man eljest så ofta söker 

 visa dem deras underlägsenhet. 



