76 



Phj siologie. 



Blodets Den vigtiga frågan, huru blodkärlen 



finaste slutas, ocli liuru blodet kan röra sig i des- 

 tion, sa ytterst fina kärl, hvilka nästan kunna 

 ™* ™ anses sakna egna väggar, har i synnerhet 

 sysselsatt några af Tj^sklands Physiologer. 

 Mest oväntad synes den iakttagelse, Do- 

 ctor Kock uppgifvit, och h vilken han der- 

 före äfven med Asyna vittnen velat bekräf- 

 ta '). Då en tunn simhinna af en grod- 

 unge sårades under mikroscopet , syntes 

 blodkulorna ej allenast med ökad hastig- 

 het löpa framåt från de fina sårade ådror- 

 na, utan äfven flera af dem på ett visst 

 afstånd åter vända om igen, och ingå i 

 de vid sårandet öppnade, venösa småkar- 

 len. En efter uppgift 5o gånger förnyad 

 repetition af detta försök har åtminstone 

 öfvertygat Herr Kock, alt detta ej var nå- 

 gon illusion eller någon tillfällighet. — 

 Samma förf. säger sig äfven hafva sett, att 

 de vanliga blodkulorna, vid genomgången 

 af de allrafinaste kärlen, sönderdelades 

 i flera mindre kulor, hvilka sedan de sträf- 

 vat igenom de finaste och trångaste gån- 

 garne, och åter inkommit i de större, å 

 nyo förenade sig till vanliga blodkulor. 



Änziu anmärkningsvärdare vore bekräf- 

 telsen af Kocks observation, att han fun- 

 nit blodkulorna förena sig med sjelfva kärl- 

 väggarne och försvinna. Äger detta sin 

 riktighet, sä synes det antyda sjelfva kär- 

 lens tillväxt genom assimilerade blodkulor. 



') Meckels Archiv fiir die Physiologie, Jahrg. 

 1827, Nro 3, p. 4i6. 



