72 . - 



TiALis och Plinius berättade, och på deras 

 tider alhnänt kända facla, att de fiskar 

 som af de rika Romiarne underhöUos i 

 fiskdammar, stundom blefvo så tama att 

 de framkommo då man ro])ade dem. De 

 hade egna namn, de kände sin ägares röst 

 och de låto deraf framkalla sig. — Noriint 

 dominunij manumqxte lambunt — nomen 

 hahent et ad jjiagistri voceni quisque sui 

 venit citatiis. Mart. En så långt drifven 

 dressering synes förutsätta en icke ringa 

 förmåga i hörselsinnet. Bloch bestyrker 

 det samma genom nyare rön (ehuru i nya- 

 re tider fiskars dressering ej utgjort före- 

 mål för luxen). Han omtalar Karpar som 

 höllos i karpdammar, och som infunno sig 

 genast vid ljudet af en klocka , h varmed 

 man kallade dem att mottaga sitt foder; 

 Guldsutare som lefde i samma dam, kom- 

 mo ej straxt, utan först då Karparna slogos 

 om fodret, och der i genom föiorsakade bul- 

 ler i vattnet. Om denna dröjda framkomst 

 härrörde deraf att Sutarna hafva slögare 

 hörsel eller deraf att de äro dummare än 

 Karparna, låter Förf. vara oafgjordt. Des- 

 sa exempel kunde mycket multipliceras ; de 

 anförda må tills vidare vara tillräckliga att 

 bevisa att fiskarne icke hafva så slöga sin- 

 nen, som man i allmänhet tillägger dem *). 



*) Längre fram i Boken (i 6;te Kap. pag. 4^9) 

 yttrar sig förf. om fiskarnas hörselförmåga, 

 mera riktigt: "Det är således troligt alt fiskar- 

 na höra, att buller frambringar hos dem en 

 stark känsla, men att de hvarken förmå åt- 

 skilja denna oändliga afvexling af toner och 

 röster eller dessa articulationer, hvaraf vi dag- 



