54 



ker han charakterernas relativa värde och 

 bevisar all färgen _, som hittills äfVen i 

 Herpetologien oftast blifvit använd såsom 

 det förnämsta skiljemärket mellan arter, 

 i sjelfva verket dervid är af ringa bety- 

 delse; den ändras efter ålder och äfven 

 efter årstider. I allmänhet äro fläckarne 

 mer regelbundna och bestämda hos un- 

 ga, än hos gamla individuer. Åfven indi- 

 viduer af lika ålder äro helt olika teck- 

 nade, om de äro beklädda med en gam- 

 mal epidermis, eller de nyss ymsat skinn. 

 Under denna period träffas Ödlor, hvilkas 

 bakre kropps hälft är smutsigt grå, under 

 det den främre delen af ryggen är lifligt 

 •grön, och tecknad med bruna fläckar. Ef- 

 ter Daudins method skulle således bakre 

 delen höra till dess Lacerta arenicola j och 

 det öfriga till dess Lacerta stirpium. Här- 

 af ser man, att färgen är helt och hållet 

 otillräcklig vid bestämmande af arter bland 

 Ödlorna. Äfven variera^ antalet af pori 

 femorales; likaså kroppsdelarnes relativa 

 storlek. Förf. menar att, i detta afseende, 

 blott bakbenens större eller mindre ut- 

 veckling kan bidraga till artbestämraande, 

 och detta blott hos ett ganska ringa an- 

 tal af arter.. 



Deremot anser Förf., att de olika slags 

 fjäll, hvarraed Ödlornas hud är betäckt, 

 lerana förträfiliga specifika charakterer. I 

 synnerhet är undersökningen af de fjälli- 

 Ica plåtar, som betäcka öfra ytan af huf- 

 vudet, i detta afseendet ganska nyttig. 

 Dessa indelar Förf. och beskrifver livar 

 och en under ett eget namn, hvarvid äf- 



